ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2021 року	Львів	Справа № 140/282/21 пров. № А/857/9224/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді                                                  Заверухи О.Б.,
суддів                                                                      Большакової О.О., Кушнерика М.П., 

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції у Волинській області  на рішення    Волинського окружного адміністративного суду    від 22 березня 2021 року    у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області       про стягнення грошового забезпечення,-

суддя (судді) в суді першої інстанції – Андрусенко О.О.,
час ухвалення рішення – не зазначено, 
місце ухвалення рішення – м. Луцьк, 
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

11 січня 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління Національної поліції у Волинській області, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив: визнати протиправним та скасувати наказ від 11 січня 2021 року № 10 о/с в частині припинення виплати грошового забезпечення за період з 01 грудня 2020 року по 31 грудня 2020 року; визнати протиправними дії з прийняття наказу від 11 січня 2021 року № 10 о/с та зобов`язати Головне управління Національної поліції у Волинській області утриматися від вчинення дій з прийняття наказів про припинення виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення у зв`язку з відсутністю на службі без поважних причин до закінчення особливого періоду або до дня фактичного звільнення з військової служби; стягнути з Головного управління Національної поліції у Волинській області несплачене середнє грошове забезпечення за грудень 2020 року в розмірі 15892,46 грн. з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів; рішення суду в частині присудження виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення у межах суми стягнення за один місяць допустити до негайного виконання.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 16 квітня 2018 року по 22 березня 2019 року він проходив службу в Нововолинському відділенні поліції Володимир-Волинського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Волинській області на посаді старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції. 22 березня 2019 року позивач був прийнятий на військову службу за контрактом у військову частину НОМЕР_1 на посаду головного сержанта - командира відділення зенітного ракетно-артилерійського дивізіону. 23 квітня 2019 року  наказом ГУ НП у Волинській області № 116 о/с позивача було звільнено зі служби за пунктом 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України. Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020 року  у справі № 140/123/20 позивача поновлено на вказаній посаді з 24 квітня 2019 року, стягнуто грошове забезпечення за період з 23 березня 2019 року по 13 лютого 2020 року на загальну суму 160979,12 грн. Наказом ГУ НП у Волинській області від 28 лютого 2020 року  № 83 о/с позивача з 24 квітня 2019 року поновлено на посаді. Вказує, що нормами Закону № 580-VIII та Порядку №260 не визначено розміру грошового забезпечення поліцейського, яке за ним зберігається у випадку укладення контракту про проходження військової служби під час дії особливого періоду, а відтак, до спірних правовідносин необхідно застосовувати відповідні норми трудового законодавства, зокрема, частин другої, третьої    статті 119 Кодексу законів про працю України, Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Зазначає, що в порушення вимог частини третьої   статті 119 Кодексу законів про працю України   відповідач протиправно не виплатив йому грошове забезпечення за грудень 2020 року. При цьому позивач самостійно обчислив суму грошового забезпечення – 15892,46 грн. за грудень 2020 року, яку, на його думку, відповідач зобов`язаний виплатити як гарантію, передбачену частиною третьою   статті 119 КЗпП України.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 22 березня 2021 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції у Волинській області від 11 січня 2021 року № 10 о/с «По особовому складу» в частині припинення виплати ОСОБА_1    грошового забезпечення за період з 01 грудня 2020 року по 31 грудня 2020 року. Стягнуто з Головного управління Національної поліції у Волинській області на користь ОСОБА_1 несплачене грошове забезпечення за період з 01 грудня 2020 року по 31 грудня 2020 року у розмірі 15214,49 грн, з відрахуванням установлених   законом   податків та інших обов`язкових платежів. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на позивача поширюються гарантії, передбачені       статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року    та       статтею 119 КЗпП України, зокрема, щодо збереження за ним місця роботи, посади і середнього заробітку в установі, в якій він працював, тому відповідач протиправно прийняв оскаржуваний наказ щодо припинення виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 у зв`язку із відсутністю на службі без поважних причин в період з 01 грудня 2020 року по 31 грудня 2020 року. Крім того, оскільки в ході розгляду даної справи встановлено, що нарахування надбавки за стаж служби з урахуванням вислуги років з 13 травня 2002 року  по 01 липня 2010 року позивачу здійснено лише з 01 жовтня 2020 року, а середнє грошове забезпечення позивача необхідно обчислювати виходячи з виплат за період січень - лютий 2019 року (останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата), тому у суду першої інстанції  були відсутні правові підстави у даній справі щодо врахування при розрахунку середнього грошового забезпечення, що підлягає виплаті за грудень 2020 року, надбавки за стаж служби з урахуванням вислуги років з 13 травня 2002 року по 01 липня 2010 року.
Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив змінити оскаржуване рішення, виклавши абзац третій резолютивної частини в такій редакції: «Стягнути з Головного управління Національної поліції у Волинській області на користь ОСОБА_1 несплачене грошове забезпечення за період з 01 грудня 2020 року по 31 грудня 2020 року у розмірі 15892,46 грн, з відрахуванням установлених   законом   податків та інших обов`язкових платежів; викласти абзац четвертий резолютивної частини в такій редакції: «Рішення суду в частині виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення у межах стягнення за один місяць у сумі 15892,46 грн  допустити до негайного виконання; доповнити резолютивну частину абзацом п`ятим в такій редакції: «У задоволенні решти позовних вимог відмовити».
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а також неправильно застосовано норми матеріального права в частині позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено. Зокрема, зазначає, що норми п. 19 розділу І Порядку № 260 не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а тому не можуть слугувати законною підставою для відмови у здійсненні перерахунку і виплати грошового забезпечення (в частині надбавки за вислугу років) за час служби в органах поліції   ОСОБА_1 з урахуванням вислуги років з 13 травня 2002 року по 01 липня 2010 року у податковій міліції. Вказує, що судом першої інстанції не з`ясовано правомірності дій відповідача щодо нарахування позивачу лише з 01 жовтня 2020 року надбавки за стаж служби в поліції з урахуванням вислуги років з 13 травня 2002 року по 01 липня 2010 року у податковій міліції. Виходячи з вищенаведеного, зазначає, що середнє грошове забезпечення, що підлягало виплаті ОСОБА_1 за грудень 2020 року становить 15892,46 грн. Крім того, вказує, що судом першої інстанції не враховано, що відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби – у межах суми стягнення за один місяць, при цьому положення п. 2 ч. 1 ст. 371 КАС України не містять вказівок, що таке грошове утримання у відносинах публічної служби повинно виплачуватись виключно за публічну службу, зокрема за службу в поліції.
Також, не погодившись з прийнятим рішенням, Головне управління Національної поліції у Волинській області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що судом першої інстанції при винесенні рішення не було враховано те, що передбачена статтею 119 Кодексом законів про працю України гарантія щодо збереження середнього заробітку поширюється лише на працівників, до категорії яких відповідач не належить. Вказує, що для поліцейських, які проходять службу зі спеціальним званням, такі виплати не передбачені, оскільки вони не є працівниками та отримують не заробітну плату, а грошове забезпечення. Посилаючись на  постанову Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» та постанову Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 814/2563/16, звертає увагу, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми спеціального законодавства, оскільки за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Вказує, що позивач був відсутній на службі у період з 01 грудня 2020 року по 31 грудня 2020 року, що підтверджується складеними актами членів комісії про невихід ОСОБА_1 на службу у вказані дні. Звертає увагу, що пунктом 8 Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом МВС України від 06 квітня 2016 року №   260 передбачено, що за час відсутності поліцейського на службі без поважних причин грошове забезпечення не виплачується. Зазначає, що у зв`язку із надходженням до ГУНП у Волинській області актів про невихід на службу в Нововолинське відділення поліції Володимир-Волинського відділу поліції позивача за період з 01 грудня 2020 року по 31 грудня 2020 року ГУ НП у Волинській області було видано наказ від 11 січня 2021 року № 10 о/с про припинення позивачу виплати, грошового забезпечення у зв`язку з відсутністю на службі без поважних причин.
Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 16 квітня 2018 року по 22 березня 2019 року  проходив службу в Нововолинському ВП Володимир-Волинського ВП ГУ НП у Волинській області на посаді старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції.
22 березня 2019 року позивач був прийнятий на військову службу за контрактом у військову частину НОМЕР_1 на посаду головного сержанта - командира відділення зенітного ракетного взводу зенітної ракетної батареї зенітного ракетного дивізіону, контракт укладено на 3 роки.
23 квітня 2019 року наказом ГУ НП у Волинській області № 116 о/с позивача було звільнено зі служби за пунктом 6 частини першої    статті 77 Закону України      «Про Національну поліцію»      у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2020 року, у справі № 140/123/20 адміністративний позов ОСОБА_1 до ГУ Національної поліції у Волинській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано накази від 18 квітня 2019 року № 476/в «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 », від 23 квітня 2019 року  № 116 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції за пунктом 6 частини першої    статті 77 Закону України      «Про Національну поліцію». Поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції Нововолинського ВП Володимир-Волинського ВП ГУ НП у Волинській області з 24 квітня 2019 року. Стягнуто з ГУ НП у Волинській області в користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу у сумі 160979,12 грн з відрахуванням установлених   законом   податків та інших обов`язкових платежів. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та виплати грошового забезпечення у межах   стягнення за один місяць у сумі 14723,70 грн допущено до негайного виконання. Визнано протиправною бездіяльність ГУ НП у Волинській області щодо не зарахування ОСОБА_1 до стажу служби в поліції наявну на момент переходу на службу у Національну поліцію України вислугу років з 13 травня 2002 року по 01 липня 2010  року у податковій міліції. Зобов`язано ГУ НП у Волинській області зарахувати до стажу служби в поліції ОСОБА_1 наявну на момент переходу на службу у Національну поліцію України вислугу років з 13 травня 2002 року по 01 липня 2010 року у податковій міліції та провести перерахунок і виплату грошового забезпечення (в частині надбавки за вислугу років) за час служби в органах поліції ОСОБА_1 з урахуванням вислуги років з 13 травня 2002 року по 01 липня 2010 року у податковій міліції. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Наказом ГУ НП у Волинській області від 28 лютого 2020 року № 83 о/с «По особовому складу», виданого на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020 року у справі № 140/123/20, поновлено ОСОБА_1 , старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції Нововолинського ВП Володимир-Волинського ВП ГУН П у Волинській області, з 24 квітня 2019 року.
Листом від 20 березня 2020 року № 340/04/29-2020 ГУ НП у Волинській області повідомило позивача    про виконання рішення суду від 14 лютого 2020 у справі №140/123/20 в частині, що стосується негайного виконання, та про те, що в подальшому нарахування та виплата грошового забезпечення буде здійснюватися у порядку, визначеному   наказом МВС України від 06 квітня 2016 року № 260 «Про затвердження Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання».
На підставі актів про невихід на роботу за період з 01 грудня 2020 року по 31 грудня 2020 року, які наявні в матеріалах справи, 11 січня 2021 року ГУ НП у Волинській області видало наказ № 10 о/с «По особовому складу», відповідно до якого на підставі Порядку № 260 припинено виплату грошового забезпечення у зв`язку із відсутністю на службі без поважних причин з 01 грудня 2020 року по 31 грудня 2020 року     ОСОБА_1 , старшому дільничному офіцеру поліції сектору превенції Нововолинського ВП Володимир-Волинського ВП ГУ НП у Волинській області.
Судом першої інстанції також встановлено, що старший сержант ОСОБА_1 дійсно перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 (м. Володимир-Волинський Волинської області) з 22 березня 2019 року, що підтверджується довідкою вказаної військової частини від 18 лютого 2021 року № 3685А.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Національної поліції у Волинській області від 11 січня 2021 року  № 10 о/с    «По особовому складу» в частині припинення виплати позивачу грошового забезпечення за період з 01 грудня 2020 року по 31 грудня 2020 року, а також стягнення несплаченого грошового    забезпечення за період з 01 грудня 2020 року по 31 грудня 2020 року у розмірі 15214,49 грн, з відрахуванням установлених   законом   податків та інших обов`язкових платежів. Щодо решти позовних вимог то такі є безпідставними.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Згідно із пунктом 4 частини 10 статті 62 Закону України «Про Національну поліцію»  від 02 липня 2015 року № 580-VIII (далі – Закон № 580-VIII) поліцейський своєчасно і в повному обсязі отримує грошове забезпечення та інші компенсаційні виплати відповідно до закону та інших нормативно-правових актів України.
Відповідно до частин 1, 2 статті 94 Закону № 580-VIII поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.
Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських національної поліції» (далі – Постанова №   988) установлено, що грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Відповідно до пунктів 3, 4 розділу І Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом МВС України від 06 квітня 2016 року № 260 (далі – Порядок № 260), грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення виплачується поліцейським, які призначені на штатні посади в Національній поліції, та курсантам ВНЗ МВС із специфічними умовами навчання.
За приписами пунктів 6, 7 розділу І Порядку № 260 підставою для виплати грошового забезпечення є наказ керівника (начальника) органу, закладу, установи Національної поліції (далі - орган поліції) про призначення на посаду поліцейського відповідно до номенклатури посад, наказ ректора ВНЗ МВС із специфічними умовами навчання про зарахування на навчання або наказ про зарахування в розпорядження відповідного органу поліції та встановлення конкретного розміру окладів, надбавок, доплат. Грошове забезпечення поліцейським виплачується за місцем проходження служби виключно в межах асигнувань, затверджених кошторисом органу поліції на грошове забезпечення.
Пунктом 8 розділу І Порядку № 260 передбачено, що за час відсутності поліцейського на службі без поважних причин грошове забезпечення не виплачується. Підставою припинення виплати грошового забезпечення поліцейському є наказ керівника (начальника) органу поліції, у якому вказується, за який період припиняється виплата грошового забезпечення.
Відповідно до пункту 6 розділу ІІІ Порядку № 260 поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення. Підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення.
Колегія суддів зазначає, що норми спеціального законодавства, а саме Закон № 580-VIII та Порядок № 260 не регулюють питання виплати грошового забезпечення поліцейським, які прийняті на військову службу за контрактом, а тому до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України).
Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Згідно із частиною другою статті 39 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ (далі – Закон № 2232-XII) «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».
Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави дійти висновку про те, що за працівниками, прийнятими на військову службу за контрактом, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форми власності, в яких вони працювали на час призову/прийняття на військову службу. Виплата середнього заробітку вказаним особам здійснюється підприємствами, установами, організаціями, на яких збереглося місце роботи такої особи.
Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 16 січня 2020 року у справі № 814/1905/17.
Рішенням Ради національної безпеки та оборони України від 01 березня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України», яке введене в дію Указом Президента України від 02 березня 2014 року № 189/2014, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.
Із матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 прийнято на військову службу за контрактом в умовах кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, тобто, під час дії особливого періоду, а тому на нього поширюються гарантії, передбачені статтею 39 Закону № 2232-XII та статтею 119 КЗпП України, зокрема, щодо збереження за ним місця роботи, посади і середнього заробітку в установі, в якій він працював.
Вищевказані обставини та висновки викладені також у рішенні Волинського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020 року та постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2020 року  у справі № 140/123/20 за позовом ОСОБА_1 до ГУ НП у Волинській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії.
Щодо доводів Головного управління Національної поліції у Волинській області про те, що позивач проходив службу в органах поліції, тобто не є працівником, а також отримував не заробітну плату, а грошове забезпечення, колегія суддів зазначає наступне.
Аналіз частини 3 статті 119 КЗпП України свідчить про те, що збереження місця роботи і посади за особою, призваною на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, не залежить від формального визначення місця виконання службових обов`язків. Тобто, те, що позивач перебував на службі в поліції, не позбавляє його права, передбаченого даною правовою нормою. Більше того,  вона передбачає збереження не тільки місця роботи, а і посади, а також грошового забезпечення за місцем роботи (служби), на якому працювала (служила) особа, призвана на військову службу чи прийнята на військову службу за контрактом.
Посилання Головного управління Національної поліції у Волинській області на пункт 8 Порядку № 260 також безпідставні у зв`язку з тим, що позивача не можна вважати відсутнім на службі без поважних причин з огляду на гарантії, передбачені частиною 3 статті 119 КЗпП України.
Щодо посилань Головного управління Національної поліції у Волинській області на положення абзацу 2 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» відповідно до яких передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо), то колегія суддів зазначає, що предметом спору у даній справі не є норми оплати праці чи порядок вирішення спору про це, а дотримання відповідачем гарантій, передбачених ч. 3 ст. 119 КЗпП в частині збереження за позивачем середнього заробітку, які були прийняті законодавцем у зв`язку з настанням особливого періоду, якого не існувало станом на 24 грудня 1999 року.
Також, Головне управління Національної поліції у Волинській області у скарзі посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 814/2563/16, відповідно до якої при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному. Однак, скаржник не наводить жодної норми спеціального права, якими він у скарзі обґрунтовує протиправність даного рішення суду, яка б вступала в розбіжність з приписами ч. 3 ст. 119 КЗпП.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки на позивача поширюються гарантії, передбачені статтею 39 Закону № 2232-XII та статтею 119 КЗпП України (зокрема, щодо збереження за ним місця роботи, посади і середнього заробітку в установі, в якій він працював), тому відповідач протиправно, тобто в порушення частини третьої статті 119 КЗпП України, прийняв оскаржуваний наказ від 11 січня 2021 року № 10 о/с щодо припинення виплати грошового забезпечення позивачу, у зв`язку із чим позовні вимоги про визнання протиправним та скасування вказаного наказу в частині припинення виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 01 грудня 2020 року по 31 грудня 2020 року слід задовольнити.
Щодо вимоги про стягнення з відповідача несплаченого грошового забезпечення за період з 01 грудня 2020 року по 31 грудня 2020 року у розмірі 15892,46 грн, колегія суддів зазначає наступне.
Колегія суддів звертає увагу, що Закон № 580-VIII та Порядок № 260 не регулюють питання складу, розміру та порядку обчислення грошового забезпечення поліцейським, які прийняті на військову службу за контрактом, а тому до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 29 лютого 2015 року № 542; далі – Порядок № 100).
Відповідно до абзацу 4 пункту 4 розділу ІІІ Порядку № 100 працівникам, які були звільнені в запас з військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період та повторно призвані для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, обчислення середньої заробітної плати проводиться з урахуванням норм цього Порядку. У разі коли розрахована в установленому порядку середня заробітна плата є нижчою від середньої заробітної плати, яка зберігалась за працівником протягом періоду попередньої військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, для розрахунку компенсації застосовується середня заробітна плата, яка зберігалась за працівником протягом періоду попередньої військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Тобто, положення абзацу 4 пункту 4 розділу ІІІ Порядку № 100 вказують, що цей Порядок №100 застосовується для обчислення середньої заробітної плати працівників, призваних для проходження військової служби на особливий період.
Згідно із підпунктом «л» пункту 1 розділу І Порядку № 100 цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках: інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.
Відповідно до абзацу 3 пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. 
Пунктом 3 розділу ІІІ Порядку № 100 передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.
Згідно із пунктом 5 розділу IV Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
За правилами пункту 8 розділу IV Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Оскільки контракт про проходження військової служби ОСОБА_1 укладено 22 березня 2019 року, тому грошове забезпечення необхідно обчислювати за період січень - лютий 2019 року, та розмір середньоденного грошового забезпечення у такому випадку складає 490,79 грн, що також встановлено рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020 року у справі № 140/123/20.
Отже, середній заробіток (грошове забезпечення), збереження якого за позивачем передбачене частиною третьою статті 119 КЗпП України, що підлягав виплаті за період з 01 грудня 2020 року по 31 грудня 2020 року, складає 15214,49 грн (490,79 грн х 31 день = 15214,49 грн).
Щодо посилань ОСОБА_1 про необхідність врахування при розрахунку середнього грошового забезпечення, що підлягає виплаті за грудень 2020 року, надбавки за стаж служби з урахуванням вислуги років з 13 травня 2002 року  по 01 липня 2010 року у податковій поліції, колегія суддів зазначає наступне.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020 року у справі № 140/123/20, зокрема, визнано протиправною бездіяльність ГУ НП у Волинській області щодо не зарахування ОСОБА_1 до стажу служби в поліції наявну на момент переходу на службу у Національну поліцію України вислугу років з 13 травня 2002 року по 01 липня 2010 року у податковій міліції та зобов`язано ГУ НП у Волинській області зарахувати до стажу служби в поліції ОСОБА_1 наявну на момент переходу на службу у Національну поліцію України вислугу років з 13 травня 2002 року по 01 липня 2010 року у податковій міліції та провести перерахунок і виплату грошового забезпечення (в частині надбавки за вислугу років) за час служби в органах поліції позивача з урахуванням вислуги років з 13 травня 2002 року по 01 липня 2010 року у податковій міліції.
Вказане рішення суду від 14 лютого 2020 року набрало законної сили 15 вересня 2020 року.
Отже, у зв`язку із набранням 15 вересня 2020 року законної сили рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020 у справі № 140/123/20, у відповідача виник обов`язок щодо зарахування до стажу служби в поліції ОСОБА_1 наявну на момент переходу на службу у Національну поліцію України вислугу років з 13 травня 2002 року по 01 липня 2010 року у податковій міліції та обов`язок провести перерахунок і виплату грошового забезпечення (в частині надбавки за вислугу років) за час служби в органах поліції позивача з урахуванням вислуги років з 13 травня 2002 року по 01 липня 2010 року у податковій міліції.
На виконання вказаного рішення суду відповідачем видано наказ від 07 жовтня 2020 № 303 о/с «По особовому складу», яким відповідно до статті 78   Закону України      «Про Національну поліцію» встановлено стаж служби в поліції, що дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки станом на 01 жовтня 2020 року капітану поліції ОСОБА_1 – 18 років 05 місяців 07 днів (а.с.83).
З довідки Головного управління Національної поліції у Волинській області, наданої на виконання ухвали суду від 12 березня 2020 року, слідує, що на виконання наказу від 07 жовтня 2020 року № 303 о/с ОСОБА_1 перераховано надбавку за стаж служби, яка з 01 жовтня 2020 нараховується щомісячно у розмірі 35 % посадового окладу та окладу за спеціальним званням. При цьому повідомлено, що оскільки рішенням Волинського окружного адміністративного суду та постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду у справі № 140/123/20 не визначено за який період потрібно зробити перерахунок та виплату надбавки за стаж служби ОСОБА_1 , тому відповідно до пункту 19 Порядку № 260 нарахування останньому надбавки за стаж служби у новому розмірі здійснюється з дня видання наказу    про підтвердження раніше неврахованого часу служби, тобто з 01 жовтня 2020 року (а.с.85).
Відповідно до пункту 19 розділу І Порядку № 260 у випадках, коли будуть підтверджені раніше не відомі та не враховані в особових справах періоди служби, грошове забезпечення, яке буде встановлено в нових розмірах, виплачується з дня видання наказу органу поліції про підтвердження раніше не врахованого стажу.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав щодо врахування при розрахунку середнього грошового забезпечення, що підлягає виплаті за грудень 2020 року, надбавки за стаж служби з урахуванням вислуги років з 13 травня 2002 року по 01 липня 2010 року, оскільки рішення Волинського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020 року у справі № 140/123/20 набрало законної сили лише 15 вересня 2020 року, нарахування надбавки за стаж служби з урахуванням вислуги років з 13 травня 2002 року  по 01 липня 2010 року позивачу здійснено з 01 жовтня 2020 року, а середнє грошове забезпечення позивача необхідно обчислювати виходячи з виплат за період січень - лютий 2019 (останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата).
На думку колегії суддів, оскільки спір у даній справі виник щодо виплати позивачу грошового забезпечення за грудень 2020 року, а у рішенні Волинського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020 року  у справі № 140/123/20 не визначено за який період потрібно зробити перерахунок та виплату надбавки за стаж служби ОСОБА_1 ,  тому вимоги позивача щодо врахування при розрахунку середньоденного грошового забезпечення вислуги років з 13 травня 2002 року  по 01 липня 2010 року є безпідставними. 
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 371 КАС України   негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.
Таким чином, оскільки спір у цій справі виник не щодо стягнення власне грошового забезпечення, яке виплачується за службу в поліції, а щодо збереження та виплати    середнього грошового забезпечення, яке зберігається за позивачем відповідно до частини третьої   статті 119 КЗпП України, тому відсутні підстави допустити дане рішення суду до негайного виконання.
Доводи ОСОБА_1 про те, що положення п. 2 ч. 1 ст. 371 КАС України не містять вказівок, що таке грошове утримання у відносинах публічної служби повинно виплачуватись виключно за публічну службу, зокрема за службу в поліції є безпідставними, оскільки суперечать вищезазначеній правовій нормі і містять її довільне тлумачення.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Національної поліції у Волинській області від 11 січня 2021 року  № 10 о/с    «По особовому складу» в частині припинення виплати позивачу грошового забезпечення за період з 01 грудня 2020 року по 31 грудня 2020 року, а також стягнення несплаченого грошового    забезпечення за період з 01 грудня 2020 року по 31 грудня 2020 року у розмірі 15214,49 грн, з відрахуванням установлених   законом   податків та інших обов`язкових платежів.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції у Волинській області  залишити без задоволення, а рішення    Волинського окружного адміністративного суду    від 22 березня 2021 року    у справі № 140/282/21 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	О. О. Большакова 	
 	 	М. П. Кушнерик  	
Повне судове рішення складено 29 липня 2021 року.