ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

                                                  Головуючий суддя у першій інстанції : Гулкевич І.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2021 року	Львів	Справа № 380/11223/20 пров. № А/857/6890/21	

          Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді:                                         Бруновської Н.В.
суддів:                                                             Кузьмича С.М., Шавеля Р.М., 
за участю секретаря судового засідання:          Галаз Ю.А., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  Виконавчого комітету Львівської міської ради на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2021 року  у справі № 380/11223/20 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Автосервіс" до Виконавчого комітету Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, -
ВСТАНОВИВ :
30.11.2020р. позивач Товариство з обмеженою відповідальністю "Автосервіс" (далі ТзОВ «Автосервіс») звернувся в суд з позовом до Виконавчого комітету Львівської міської ради, в якому просив суд, визнати протиправним та скасувати рішення №520 від 19.06.2020р. “Про скасування рішення виконавчого комітету від 24.02.2017р. №140”.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 08.02.2021р. позов задоволено. Суд визнав протиправним та скасував рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 520 від 19 червня 2020 року “Про скасування рішення виконавчого комітету від 24.02.2017р. № 140”.
Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт Виконавчий комітет Львівської міської ради подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.
Апелянт просить суд, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08.02.2021р. скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.
23.06.2021р. представник апелянта Шмотолоха О. П. подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим що буде перебувати в іншому судовому засіданні.
Разом з тим, колегія суддів не приймає до уваги вказане клопотання, оскільки представник апелянта не зазначає де, в який час та в якій справі бере участь у справі та не долучив підтверджуючих доказів.
Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи в порядку ст.126 КАС України, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до ст.313 КАС України.
ст.229 КАС України передбачено, що фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.
24.02.2017р. Виконавчий комітет Львівської міської ради прийняв рішення №140 “Про затвердження містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки на будівництво ТОВ “Автосервіс” автомийки самообслуговування контейнерного типу із збірно-розбірних конструкцій на АДРЕСА_1 без права капітального будівництва (без фундаментів) та без оформлення права власності із знесенням існуючих нежитлових будівель”.
Із змісту вказаного рішення видно, що за результатами розгляду звернення ТзОВ “Автосервіс” виконавчий комітет вирішив затвердити містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки на будівництво ТзОВ “Автосервіс” автомийки самообслуговування контейнерного типу із збірно-розбірних конструкцій на АДРЕСА_1 без права капітального будівництва (без фундаментів) та без оформлення права власності із знесенням існуючих нежитлових будівель (а. с. 15-16).
06.06.2019р. Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові повідомлено ТзОВ «Автосервіс»   про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (СС1) № ЛВ 061191571348 щодо будівництва автомийки самообслуговування контейнерного типу із збірно-розбірних конструкцій на АДРЕСА_1 без права капітального будівництва (без фундаментів) та без оформлення права власності із знесенням існуючих нежитлових будівель у м. Львові.
19.06.2020р. Виконавчий комітет Львівської міської ради прийняв рішення №520 “Про скасування рішення виконавчого комітету від 24.02.2017р. № 140”. 
Із змісту п.1 вказаного рішення, видно, що Виконавчий комітет Львівської міської ради скасував рішення виконавчого комітету від 24.02.2017р. №140 “Про затвердження містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки на будівництво ТзОВ “Автосервіс” автомийки самообслуговування контейнерного типу із збірно-розбірних конструкцій на АДРЕСА_1 без права капітального будівництва (без фундаментів) та без оформлення права власності із знесенням існуючих нежитлових будівель”; 
В п.2  даного рішення видно, що Виконавчий комітет Львівської міської ради скерувала копію цього рішення в Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові для прийняття рішення про анулювання дозволу на виконання будівельних робіт.
ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
ч.1 ст.52 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради може розглядати і вирішувати питання, віднесені цим Законом до відання виконавчих органів ради.
При цьому, ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»  встановлено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у галузі будівництва віднесено повноваження, в тому числі, щодо надання відповідно до закону містобудівних умов і обмежень забудови земельних ділянок.
Однак, нормами зазначеної статті, так як і будь-якою іншою його статтею, не передбачено право виконавчого комітету ради скасовувати надані містобудівні умови і обмеження забудови земельних ділянок.
При цьому, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.
Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду яка викладена у постанові від 02.10.2019р. в справі №807/736/18.
Колегія суддів вважає за необхідне також зазначити, що у ст.3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.
Цей принцип знайшов своє відображення у ст.74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» відповідно до якої органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами. 
У Рішенні №7-рп/2009 Конституційний Суд України вказав, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.
Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.
Отже, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.09.2019р. по справі №810/4817/18.
Також, слід звернути увагу на те, що ч. 1, 5 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва. Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2)розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5)прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.
Відповідно до ч.1, 2, 3 ст.29 Закону «Про регулювання містобудівної діяльності», основними складовими вихідних даних є містобудівні умови та обмеження, технічні умови та завдання на проектування.
Фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва.
Містобудівні умови та обмеження надаються відповідними уповноваженими органами містобудування та архітектури на підставі містобудівної документації на місцевому рівні на безоплатній основі за заявою замовника.
ч.4 ст.33 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що розміщення об`єктів будівництва на території населених пунктів та за їх межами під час комплексної забудови території здійснюється виконавчим органом сільської, селищної, міської ради, районною державною адміністрацією відповідно до їх повноважень шляхом надання містобудівних умов та обмежень або видачі будівельного паспорта відповідно до містобудівної документації у порядку, передбаченому цим Законом.
Згідно  ч. 8 ст.29 Закону «Про регулювання містобудівної діяльності» містобудівні умови та обмеження є чинними до завершення будівництва об`єкта незалежно від зміни замовника. Внесення змін до містобудівних умов та обмежень може здійснювати орган, що їх надав, за заявою замовника, на виконання приписів головних інспекторів будівельного нагляду центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, або за рішенням суду.
Скасування містобудівних умов та обмежень здійснюється:
1) за заявою замовника;
2) головними інспекторами будівельного нагляду в порядку здійснення державного архітектурно-будівельного нагляду у разі невідповідності містобудівних умов та обмежень містобудівному законодавству, містобудівній документації на місцевому рівні, будівельним нормам, стандартам і правилам;
3) за рішенням суду.
У разі скасування в порядку здійснення державного архітектурно-будівельного нагляду або за рішенням суду містобудівних умов та обмежень посадові особи відповідного уповноваженого органу містобудування та архітектури несуть відповідальність згідно із законом.
Зазначений перелік підстав для скасування містобудівних умов та обмежень є вичерпним і остаточним, розширеному тлумаченню не підлягає.
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.09.2019р. у справі №810/4817/18, від 02.10.2019р. у справі №807/736/18, від 23.04.2020р. у справі №160/3810/19 та від 02.04.2021р. у справі №817/1641/18.
Таким чином, містобудівні умови та обмеження видаються на підставі містобудівної документації (в даному випадку місцевого рівня) при зверненні зацікавленої особи до уповноваженого органу з поданням визначеної документації. При цьому, наявність або відсутність підстав для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень встановлюється на стадії їх надання. В подальшому, скасування виданих містобудівних умов і обмежень, за відсутності заяви замовника, можливе під час здійснення державного архітектурно- будівельного нагляду або за рішенням суду.
Скасування рішень об`єктів нагляду з підстав їх незаконності, є крайнім заходом державного архітектурно-будівельного нагляду, належить до повноважень головних інспекторів будівельного нагляду, а наявність порушень встановлюється за результатами проведення перевірок у визначеному законом порядку.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 02.10.2019р. по справі № 807/736/18.
Як видно із оскарженого рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради  №520 від 19.06.2020р., підставою для скасування рішення виконавчого комітету, яким надано містобудівні умови та обмеження стали плани щодо «облаштування громадського простору» на зазначеній території (земельній ділянці). 
При цьому, під час розгляду справи встановлено, що на час прийняття виконавчим комітетом міської ради рішення №520 від 19.06.2020р. жодні заходи державного архітектурно-будівельного нагляду щодо проведення будівельних робіт ТзОВ «Автосервіс» головними інспекторами будівельного нагляду не проводились та відповідно, невідповідність містобудівних умов та обмежень містобудівному законодавству, містобудівній документації на місцевому рівні, будівельним нормам, стандартам і правилам, в порядку здійснення державного архітектурно-будівельного нагляду головними інспекторами будівельного нагляду не зафіксовано. Тобто, відсутні правові підстави для скасування містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, передбачених ч.8 ст.29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, оскільки оскаржене рішення прийняте Виконавчим комітетом Львівської міської ради не у спосіб, визначений Конституцією та законами України, без дотримання принципу належного врядування. У органу місцевого самоврядування відсутні, передбаченні чинним законодавством повноваження для скасування містобудівних умов та обмежень.
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
В ст.242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
ст. 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст.229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Львівської міської ради залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду  від 08 лютого 2021 року  у справі № 380/11223/20 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Н. В. Бруновська 	
судді	 	С. М. Кузьмич 	
 	 	Р. М. Шавель  	
        У зв`язку із перебуванням судді Кузьмича С.М. в період з 25.06.2021р. по 05.07.2021р. включно у щорічній відпустці, повний текст постанови складено у строк встановлений ч.3 ст.243 КАС України, однак підписаний повним складом суду 06.07.2021р.