Ухвала
 
20 липня 2021року
м. Київ
справа № 404/1086/19-ц
провадження № 61-6955св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І., 
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: приватний виконавець виконавчого округу Кіровоградської області Мехед Олег Валерійович, Державне підприємство «СЕТАМ», 
треті особи: Служба у справах дітей Виконавчого комітету Кіровоградської міської ради, ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05 жовтня 2020 року у складі судді Павелко І. Л. та постанову Кропивницького апеляційного суду від 31 березня 2021 року у складі колегії суддів: Єгорової С. М., Чельник О. І., Черненка В. В., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до приватного виконавця виконавчого округу Кіровоградської області Мехеда О. В., Державного підприємства «СЕТАМ» (далі - ДП «СЕТАМ»), треті особи: Служба у справах дітей Виконавчого комітету Кіровоградської міської ради (далі - Служба у справах дітей), ОСОБА_2 , про визнання електронних торгів та протоколу проведення електронних торгів недійсними.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що електронні торги проведені    з грубими порушеннями встановленої процедури, без ознайомлення з експертною оцінкою виставленого на торги майна, внаслідок чого вона була позбавлена можливості оскаржити оцінку та зазнала збитків; без належного та завчасного повідомлення про їх проведення; без розміщення відповідного повідомлення про проведення таких торгів у місцевих друкованих засобах масової інформації та на веб-сайті проведення електронних торгів; заявка на реалізацію арештованого майна не містила необхідних даних, що призвело до її не повідомлення про день та час проведення електронних торгів та про початкову ціну продажу майна; документи до заявки долучені не в повному обсязі. 
 
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила визнати електронні торги      з реалізації арештованого нерухомого майна (лот № 317490), належної    ОСОБА_1 на праві приватної власності квартири АДРЕСА_1 , проведені 26 грудня 2018 року ДП «СЕТАМ»; визнати недійсним протокол проведення електронних торгів від 26 грудня 2018 року № 378186.
 
Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05 жовтня 2020 року          в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що постанова про відкриття виконавчого провадження приватним виконавцем надіслана боржнику ОСОБА_1 рекомендованим поштовим відправленням за адресою, зазначеною у виконавчому листі від 14 червня 2010 року № 2-5069/09, а саме: АДРЕСА_2 , тому згідно зі статтею 28 Закону № 399-IX, боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень. Зазначена адреса реєстрації місця проживання боржника перевірена виконавцем та підтвердилась відомостями, наданими Відділом обробки та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України                    в Кіровоградській області, про незмінність цієї адреси приватного виконавця повідомив Відділ реєстрації місця проживання особи Міської ради міста Кропивницький. Отже, ОСОБА_1 , як боржник за виконавчим листом вважається обізнаною про початок виконання рішення суду щодо стягнення з неї заборгованості в примусовому порядку.
 
Копія постанови надсилалась боржнику, як за зареєстрованою адресою проживання, зазначеною у виконавчому документі, так і за адресами знаходження її майна, рекомендованими поштовими відправленнями.
 
Крім того, 05 жовтня 2018 року на адресу приватного виконавця надійшла заява боржника ОСОБА_1 з проханням вивести арештоване майно (квартиру) за адресою: АДРЕСА_2 , на електронні торги.
 
Надаючи оцінку порядку проведення електронних торгів, суд зазначив, що вони проведені з дотриманням вимог нормативно-правових актів, оскільки відсутні порушення в оформленні заявки на реалізацію арештованого майна, оператором торгів вона не поверталась, інформація щодо лоту торгів внесена відповідно до поданої заявки, торги проведені у встановлений строк та в межах дії звіту оцінки арештованого майна.
 
Твердження позивача, що окремі дії приватного виконавця порушили її права та вплинули на порядок проведення електронних торгів, є безпідставними, оскільки дії приватного виконавця до початку торгів, у тому числі щодо визначення вартості майна боржника, є підготовчими діями з метою проведення прилюдних торгів, і не стосуються правил проведення прилюдних торгів та мають самостійний спосіб та строки оскарження, а отже, не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними, якщо їх не оскаржено та не визнано незаконними у зазначений спосіб. Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду в справах №№ 754/12424/13-ц, 925/529/17, 910/10136/17, які згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України враховуються судом при вирішенні спору.
 
Постановою Кропивницького апеляційного суду від 31 березня 2021 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не вжито заходів для отримання відправлення та ознайомлення з поштовою кореспонденцією, іншої адреси проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час виконавчого провадження не повідомлено. Поштову кореспонденцію, що направлялася приватним виконавцем на зазначену позивачем адресу, не отримувала з незалежних від виконавця причин, не вживала заходів для отримання відправлення та ознайомлення з поштовою кореспонденцією.
 
Докази добровільного виконання рішення суду, або виконання зобов`язань, покладених на неї Законом України «Про виконавче провадження», у матеріалах виконавчого провадження відсутні. ОСОБА_1 не надала інформації про вчинену нею оцінку вказаного майна, не довела, що на час проведення торгів це нерухоме майно мало більшу ринкову вартість, ніж зазначена у звіті про оцінку.
 
Матеріали справи не містять доказів того, що під час реалізації арештованого майна, належного позивачу, під час електронних торгів 18 вересня 2018 року оператором торгів порушена процедура прилюдних торгів.
 
ОСОБА_1 не довела обставин, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог, оскільки не надала доказів на підтвердження наявності порушень процедури реалізації майна, які б могли вплинути на результати електронних торгів, тобто не довела порушення своїх прав і законних інтересів, а також інтересів неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої у спірній квартирі з 04 грудня 2008 року.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги
 
У квітні 2021 року  ОСОБА_1  подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05 жовтня 2020 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 31 березня 2021 року, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права                    у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду України             від 13 квітня 2016 року у справі № 6-2988цс15. Заявник зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування пунктів 3-4 Розділу ІІ Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5, а також статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Вимога щодо необхідності отримання попередньої згоди органів опіки та піклування для вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право користування яким мають діти, стосується не тільки батьків або осіб, що їх замінюють, а всіх осіб, які збираються укладати такі правочини. 
 
Суди помилково дійшли висновку про обрання нею неправильного способу захисту свого порушеного права, а саме про необхідність його захисту в порядку оскарження дій приватного виконавця, а не звернення з цим позовом. 
Учасники справи своїм правом надати відзив на касаційну скаргу не скористалися.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 травня 2021 року відкрито провадження у справі, витребувано справу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
08 червня 2021 року справа надійшла до суду касаційної інстанції.
 
Позиція Верховного Суду
 
28 квітня 2021 року ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду справу за скаргою ОСОБА_4 на дії Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, стягувач ОСОБА_5 , за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Київського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року, передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини п`ятої статті 403 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), відповідно до якої суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, мотивуючи необхідність передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, вказує на те, що виключна правова проблема у справі про оскарження дій виконавця щодо передання на реалізацію нерухомого майна, право на користування яким мають діти, як наслідок, у такій категорії справ пов`язана        з визначенням того, чи потрібно виконавцю під час проведення виконавчих дій        з реалізації арештованого майна на прилюдних торгах отримувати попередній дозвіл органу опіки та піклування на відчуження нерухомого майна, право користування якою належить дитині.
 
Враховуючи вимоги Законів України «Про виконавче провадження», «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», а також положення Інструкції з організації примусового виконання рішень і Порядку, державний або приватний виконавець зобов`язаний у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, отримати попередню згоду органу опіки та піклування або відповідне рішення суду.
 
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 25 листопада       2019 року у справі № 718/482/15-ц (провадження № 61?16089св19), від 10 жовтня 2019 року у справі № 751/15667/15-ц (провадження № 61-12151св19).
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року у справі № 755/10564/18 (провадження № 61-11256св19) зроблено висновок про те, що приватним виконавцем розпочато процедуру щодо реалізації предмета іпотеки, у якому зареєстрована та проживає малолітня дитина, за відсутності дозволу органу опіки та піклування, а тому суди дійшли правильного висновку про те, що такі дії приватного виконавця є неправомірними.
 
Натомість у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі                          № 754/15589/14-ц (провадження № 61-3066св19) зроблено висновок про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду є кінцевою стадією виконання рішення суду, а тому попередній дозвіл органу опіки та піклування на відчуження квартири, право користування якою належить дитині, законом не вимагається. Така згода потрібна при укладенні договору іпотеки, якщо предметом іпотеки мають право користуватись чи володіти діти, а не при виконанні рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, коли дії з реєстрації місця проживання дітей вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки). Скасовуючи рішення попередніх інстанцій, Верховний Суд зробив висновок про те, що суди попередніх інстанцій не врахували, що на виконанні перебував виконавчий лист, виданий на виконання рішення суду, яким вирішено спір та звернуто стягнення на предмет іпотеки, визначено спосіб реалізації предмета іпотеки, а тому наявність чи відсутність згоди органу опіки та піклування на примусову реалізацію предмета іпотеки не може перешкоджати виконанню судового рішення.
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 липня 2020 року у справі № 666/6234/15?ц (провадження № 61-38435св18) зазначено, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений у постанові від 15 травня 2019 року у справі              № 678/301/12 (провадження № 14-624цс18), згідно з яким дозвіл органу опіки та піклування на відчуження житлового приміщення, право користування яким мають неповнолітні, необхідний на момент укладення договору іпотеки, не підлягає врахуванню під час розгляду цієї справи, оскільки реалізація іпотечного майна          у справі, яка була предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду, здійснювалася на підставі Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, яке втратило чинність 18 січня 2016 року та яким не було передбачено обов`язку виконавця          в разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, подавати копію дозволу органу опіки та піклування.
 
Такі самі юридичні проблеми виникають при розгляді справ про банкрутство            у судах господарської юрисдикції, про що свідчить практика Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
 
Так, переглядаючи справу № 922/4587/13 у касаційному порядку та приймаючи постанову від 19 травня 2020 року, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання представника малолітнього щодо залучення представника служби у справах дітей. У цій справі Верховний Суд зауважив, що зміст прохальної частини заяви про визнання недійсними договорів купівлі-продажу з урахуванням уточнень не містить вимог до неповнолітнього щодо витребування житлового будинку. З огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини та наявність заповіту на спірне майно малолітній особі Верховний Суд дійшов висновку, що на момент прийняття оскаржуваних судових рішень у малолітньої особи відсутні будь-які майнові права на спірне майно, та можуть виникнути лише в разі настання смерті заповідача. Крім того, судами встановлено, що матеріали справи не містять доказів того, що малолітній особі, що зареєстрована та проживає у житловому будинку, у зв`язку з чим відсутні будь-які обставини, які б свідчили про порушення прав малолітнього у випадку повернення такого майна довласності банкрута. Верховний Суд зазначив про обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про те, що в межах розгляду заяви кредитора про визнання недійсними договорів купівлі-продажу з урахуванням уточнень правочини вчинені щодо майна неповнолітнього, не були предметом дослідження при прийнятті оскаржуваних судових рішень, отже, участь у цій справі органів опіки та піклування законодавчо не передбачена та не потребується, оскільки права та інтереси малолітньої особи не порушуються.
 
У справі № 5023/5622/12, за результатами перегляду якої в касаційному порядку Верховний Суд прийняв постанову від 10 вересня 2020 року, суди першої та апеляційної інстанцій установили, що у квартирі, що належить особі на праві власності, обтяжена іпотекою АТ «ВТБ Банк» та була реалізована на спірному аукціоні, зареєстровані та проживають малолітні діти. Боржник зазначив, що його місце проживання зареєстроване у спірній квартирі, яка використовується ним як житло. Апеляційний суд також установив відсутність у боржника та його дружини як матері двох малолітніх дітей іншого житла, окрім квартири, яку було відчужено ліквідатором з аукціону. Відтак судам належало дослідити підстави виникнення кредиторських вимог до боржника як фізичної особи-підприємця та правову природу договору іпотеки майна боржника за таким валютним кредитом виходячи з аналізу умов укладених між банком та боржником кредитного договору та договору іпотеки, а також перевірити правильність включення спірної квартири до складу ліквідаційної маси боржника - фізичної особи відповідно до частини восьмої статті 90 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», яка застосовується до боржника на час проведення спірного аукціону, та частини сьомої статті 47 цього Закону (в редакції Закону України № 3795-VІ від 22 вересня 2011 року, чинної на момент введення ліквідаційної процедури 12 грудня 2012 року у справі про банкрутство), а також наявність сукупності визначених Законом України № 1304-VII від 03 червня        2014 року умов, за яких до правовідносин між позичальником-фізичною особою та кредитною установою застосовуються положення цього Закону щодо дії мораторію на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів на споживчі цілі в іноземній валюті. Верховний Суд зауважив про передчасність висновків місцевого та апеляційного судів про дотримання ліквідатором порядку підготовки проведення оспорюваного аукціону, одним              з етапів якого є визначення ліквідатором ліквідаційної маси боржника, з якої формуються лоти, що виставляються на продаж у ліквідаційній процедурі банкрута, з урахуванням особливостей провадження у справі про банкрутство фізичної особи за зобов`язаннями, що виникли у неї не у зв`язку зі здійсненням підприємницької діяльності. Крім того, Верховний Суд зазначив, що, надаючи оцінку повноті та законності дій ліквідатора при підготовці проведення оспорюваного аукціону 22 січня 2019 року з відчуження майна банкрута цілісним майновим комплексом, до складу якого увійшла спірна трикімнатна квартира, місцевий та апеляційний суди не перевірили, чи було дотримано ліквідатором порядку формування ліквідаційної маси; чи наявні спеціальні підстави, передбачені Законом про банкрутство, які унеможливлюють продаж такого майна фізичної особи у ліквідаційній процедурі у справі пробанкрутство, яке за своєю природою було предметом іпотеки за валютним кредитом, єдиним місцем проживання боржника та його сім`ї, не забезпечувало зобов`язань, пов`язаних із підприємницькою діяльністю боржника.
У постанові від 16 березня 2021 року у справі № 922/4587/13 Верховний Суд зазначив, що хоча ліквідатор і не ставить питання про виселення малолітньої особи зі спірного майна, проте сама ліквідаційна процедура боржника передбачає реалізацію майна банкрута на аукціоні. Тому з урахуванням приписів статті 3 Конституції України, статті 177 Сімейного кодексу України, статей 3, 11, 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 6 Закону України «Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей», статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» для належного та повного дослідження питання щодо можливого порушення прав малолітньої особи під час розгляду заяви ліквідатора про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності судам необхідно встановити та дослідити, чи зареєстрована і проживає малолітня особа у спірному житловому будинку, чи гарантоване збереження права дитини на житло в разі реалізації спірного майна, чи є у батьків малолітньої особи або осіб, які їх замінюють, інші житлові приміщення, окрім спірного майна, які придатні для забезпечення житлових прав і охоронюваних законом інтересів малолітньої особи. У разі необхідності для встановлення зазначених обставин суд не позбавлений права залучити до участі у справі відповідний орган опіки та піклування, інші компетентні державні органи.
 
Наведені приклади свідчать про принципово різний підхід судів у застосуванні положень Законів України «Про виконавче провадження», «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», Інструкції з організації примусового виконання рішень і Порядку щодо обов`язку державного або приватного виконавця в разі передання на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, подавати копію дозволу органу опіки та піклування. У разі коли у спірному житлі проживають діти (і не лише діти боржника), примусова реалізація цього майна блокується, а судові рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, об`єктом якого є житло, в якому зареєстровані або проживають діти, не можуть бути виконаними в примусовому порядку, що є непропорційним відносно стягувача і є порушенням статті 129-1 Конституції України.
 
З урахуванням викладеного виключна правова проблема полягає у вирішенні такого питання: чи є відсутність згоди органу опіки та піклування при примусовому виконанні судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу з прилюдних торгів підставою для висновку про неможливість державного або приватного виконавця вчиняти виконавчі дії щодо продажу такого майна з огляду на те, що така згода при передачі в іпотеку нерухомого майна            у вигляді житла, в якому проживають діти надавалася іпотекодавцю?
 
Виходячи з якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини: 1) касаційна скарга мотивована тим, що суди допустили істотні порушення норм процесуального права, які унеможливили розгляд справи                з дотриманням вимог справедливого судового розгляду; 2) норми матеріального чи процесуального права були застосовані судами нижчих інстанцій таким чином, що постає питання про дотримання принципу пропорційності, тобто забезпечення належного балансу між інтересами сторін у справі.
 
Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2021 року прийнято для продовження розгляду цивільну справу № 755/12052/19-ц (провадження              № 14-113цс21).
 
Враховуючи зазначене, вбачається, що оскаржувані судові рішення у цій справі та оскаржуване рішення, яке передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду, постановлені у подібних правовідносинах.
 
За змістом пункту десятого частини першої статті 252 ЦПК України суд може             з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.
 
Виходячи з викладеного, суд вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 755/12052/19-ц.
 
Керуючись статтями 252, 409 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Зупинити касаційне провадження у справі № 404/1086/19-ц за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Кіровоградської області Мехеда Олега Валерійовича, Державного підприємства «СЕТАМ», треті особи: Служба у справах дітей Виконавчого комітету Кіровоградської міської ради, ОСОБА_2 , про визнання електронних торгів та протоколу проведення електронних торгів недійсними до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи          № 755/12052/19-ц.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                         О. В. Ступак
 
                                                                                                  І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                           Г. І. Усик