Ухвала
Іменем України
21 липня  2021 року
м. Київ
справа № 941/619/21
провадження № 51-  3543 ск 21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду:

головуючого                             ОСОБА_1 ,
суддів:                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Петрівського районного суду Кіровоградської області від 04 червня 2021 року, якою відмовлено у задоволенні його клопотання про зарахування строку попереднього ув`язнення,
встановив:
До Касаційного кримінального суду Верховного Суду надійшла касаційна скарга засудженого ОСОБА_4 ,  в якій ним ставиться питання про перегляд зазначеного судового рішення в касаційному порядку з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Просить скасувати судове рішення та постановити рішення про застосування до нього положень Закону України № 838-VIII «Про внесення змін до Кримінального кодексу  України (далі – КК) щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» (далі – Закону) від 26 листопада 2015 року та зарахувати йому в строк відбування покарання період з 21 червня 2017 року по 21 березня 2018 року попереднього ув`язнення. 
Вважає, що судом не враховано висновок Великої Палати Верховного Суду (постанова від 29 серпня 2018 року). Зазначає, що апеляційний суд ухвалою від 30 червня 2021 року повернув його апеляційну скаргу на ухвалу місцевого суду, чим порушив вимоги ст.399 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК). 
Ухвалою Петрівського районного суду Кіровоградської області від 04 червня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про зарахування йому на підставі ч.5 ст.72 КК в строк покарання періоду попереднього ув`язнення  з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі на підставі зазначеного Закону, оскільки остаточне покарання ОСОБА_4 призначалось за правилами ст.71 КК за сукупністю вироків, а не за сукупністю злочинів, при цьому, що за змістом ч.5 ст.72 КК в редакції Закону № 838-VIII від 26 листопада 2015 року зарахування судом строку попереднього ув`язнення, у разі засудження особи до позбавлення волі, проводиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення. 
Із наданого засудженим до скарги листа Кропивницького апеляційного суду від 30 червня 2021 року вбачається, що апеляційний суд повернув апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_4 , при цьому роз`яснив порядок подання скарг в порядку статей 395-396 КПК та процесуальне рішення не ухвалював, у зв`язку з чим посилання засудженого ОСОБА_4 у скарзі на вказаний лист як на ухвалу апеляційного суду від 30 червня 2021 року є необґрунтованими.  Дані про те, що оскаржувана ухвала місцевого суду переглядалась в апеляційному порядку відсутні. 
Суд, перевіривши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, дійшов висновку про те, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Однією з основних засад судочинства, які закріплено в Конституції України, є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках – на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини 2 статті 129).
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду, такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (пункт 57 Рішення у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» від 28 травня 1985 року, пункт 96 Рішення у справі «Кромбах проти Франції» від 13 лютого 2001 року).
При цьому, у Рішенні Європейського суду з прав людини від 28 березня 2006 року у справі «Мельник проти України» (заява №23436/03) зазначено, що спосіб, у який ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також повинні бути взяті до уваги норми внутрішнього законодавства.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 424 КПК ухвали суду апеляційної інстанції можуть бути оскаржені в касаційному порядку, якщо вони перешкоджають подальшому кримінальному провадженню, крім випадків, передбачених цим законом.
Також положеннями Розділу VIII «Виконання судових рішень» КПК передбачено, що питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом. За наслідками розгляду клопотання (подання) суд постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в апеляційному порядку.
В судових засіданнях з вирішення питань виконання вироку не з`ясовуються питання щодо факту вчинення злочину, наявності достатньої сукупності доказів, кримінально-правової кваліфікації дій засудженого тощо – вони вже з`ясовані на попередніх стадіях кримінального провадження, а тому рішення суду, ухвалені на стадії виконання вироку, не можуть перешкоджати «подальшому провадженню».
Така позиція Суду узгоджується з правовим висновком, який міститься в постанові Верховного Суду України  від  9  лютого 2017 року (справа №5 - 458кс (15)16), відповідно до якого, норми права, передбачені ч. 2 ст. 424 та ч. 5 ст. 539 КПК (в редакції до набрання чинності Законом № 1491-VIII), не забезпечують права на оскарження в касаційному порядку судових рішень, ухвалених за результатами розгляду клопотань щодо застосування на стадії виконання вироку Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання», оскільки оскарження таких ухвал у касаційному порядку не передбачено положеннями КПК.
Враховуючи висновок, викладений у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 18 березня 2019 року (справа №756/9514/15-к, провадження №51-115кмо17), та положення частини 1 статті 36 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» щодо єдності судової практики та відповідно до частини 6 статті 13 цього Закону, суди зобов`язані дотримуватися правозастосовної практики у справах про тотожній предмет оскарження, яким у цьому випадку є можливість касаційного оскарження рішень на стадії виконання вироку.
У згаданій постанові Верховним Судом надано висновок про те, що за змістом п. 8 ч. 3ст.129 Конституції України, ч. 2 ст. 424, ч. 6 ст. 539 КПК ухвали суду першої інстанції про вирішення питань, пов`язаних із виконанням вироку, після їх перегляду в апеляційному порядку, а також ухвали суду апеляційної інстанції за результатами такого перегляду оскарженню у касаційному порядку не підлягають.
З урахуванням наведеного, оскаржувана засудженим ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання про зарахування в строк покарання періоду попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, постановлена в порядку виконання вироку і касаційному оскарженню не підлягає.
Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в касаційному порядку.
Керуючись ст. 428 КПК, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Петрівського районного суду Кіровоградської області від 04 червня 2021 року, якою відмовлено у задоволенні його клопотання про зарахування строку попереднього ув`язнення відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_5                                     ОСОБА_2                                   ОСОБА_3