ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

21 липня 2021 року                                                                        м. Чернівці
справа № 727/7432/20
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Владичан А. І. 
суддів: Височанської Н.К., Половінкіної Н.Ю.
секретар Тодоряк Г.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача – ОСОБА_2 про оскарження рішення Чернівецької міської ради, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Лопух Сергій Володимирович, на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 квітня 2021 року (головуючий у 1-й інстанції Слободян Г.М.),-

ВСТАНОВИВ:

      У вересні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про оскарження рішення Чернівецької міської ради.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що 07.02.2020 року він, як дитина війни, звернувся до Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради щодо передачі йому у власність земельної ділянки площею 0,0579 га за адресою АДРЕСА_1 ( кадастровий номер7310136300:17:002:0155) для будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), та до заяви надано витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку.
Зазначав, що на момент звернення земельна ділянка не потребувала відведення так як була вже сформована з визначеним цільовим призначенням, зареєстрована з присвоєнням кадастрового номеру. Рішенням Чернівецького міськвиконкому №304 від 26.03.1954 року земельну ділянку було закріплено за будинковолодінням по АДРЕСА_1 , згідно договору оренди земельна ділянка була передана його дружині в орендне користування, та рішенням 68 сесії Чернівецької міської ради VI скликання від 31.08.2015 року № 1705 в продовженні терміну 
____________________________________________________________________________________
Провадження 22ц/822/659/21 

оренди земельної ділянки ОСОБА_1 відмовлено та зазначену земельну ділянку зараховано до земель запасу.
Пунктом 1 додатку до рішення 8 сесії Чернівецької міської ради VII скликання від 05.07.2016 року №303 вказану земельну ділянку включено в перелік земельних ділянок несільськогосподарського призначення, які підлягають продажу на земельних торгах, однак на земельні торги земельна ділянка не виставлялась, тому п.3  ст.136 ЗК України неправомірно зазначений  в підставі при прийнятті п.3.1. рішення 78 сесії Чернівецької міської ради VII скликання від 11.06.2020 року № 2202.   
Рішенням 78 сесії Чернівецької міської ради VII скликання від 11.06.2020 року № 2202 «Про розгляд звернень громадян щодо надання дозволів на складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» йому відмовлено у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0579 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1 (кадастровий номер 7310136300:17:002:0155). 
Посилався на те, що позивач та його дружина користувалися на протязі багатьох років землею, тому вважав відмову в наданні йому землі незаконною та просив визнати незаконним та скасувати пункт 3.1 рішення 78 сесії Чернівецької міської ради VII скликання від 11.06.2020 року № 2202 «Про розгляд звернень громадян щодо надання дозволів на складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок». Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 квітня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням представник ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Лопух Сергій Володимирович, подав апеляційну скаргу, в якій вважає рішення суду першої інстанції неправомірним, таким що порушує норми матеріального та процесуального права, має місце неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, а висновки суду не відповідають їх фактичним обставинам, що є підставою для їх скасування.
Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що звертаючись із заявою про передачу у власність земельної ділянки площею 0,0579 га з кадастровим номером 7310136300:17:002:0155 він мав правомірне очікування на першочергове отримання її у власність, як дитина війни.
Суд залишив поза увагою, що відмовляючи в наданні дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки , а не в передачу її у власність, так як вказана ділянка не потребувала відведення, а відповідач неправомірно позбавляє його права на отримання у власність земельної ділянки.
При прийнятті оскаржуваного рішення суд не досліджує та не надає жодної правової оцінки законності прийняття відповідачем п.3.1 рішення 78 сесії Чернівецької міської ради VII скликання від 11.06.2020 року № 2202, оскільки він звернувся із заявою щодо передачі йому у власність земельної ділянки, а не надання дозволу на складання проекту відведення, однак в оскаржуваному пункті рішення Чернівецька міська рада відмовляє йому у дозволі на складання проекту відведення земельної ділянки, хоча він цього не просив.

Також підстави відмови зазначені в рішенні Чернівецької міської ради, а саме п.3 ст.136 ЗК України є неправомірними та незаконними, а відтак оскаржуваний пункт рішення прийнятий безпідставно оскільки на земельні торги земельна ділянка не виставлялась жодного разу, однак суд першої інстанції не звернув на це уваги.
Поза увагою суду залишилось і рішення Чернівецького міськвиконкому №304 від 26.03.1954 року, яким земельну ділянку площею 0,1991 га було закріплено за будинковолодінням АДРЕСА_1 , а земельна ділянка площею 0,0579 га (кадастровий номер 7310136300:17:002:0155) виділена із земельної ділянки площею 0,1991 га та була відведена а орендне користування його дружині, що засвідчено договором оренди землі №6842 від 27.09.2010 року. зазначені докази суд відхиляє, однак жодної оцінки в рішенні їм не дає.
Вищенаведене доводить про протиправність оскаржуваного рішення суду та незаконність відмови Чернівецької міської ради, що порушує його право на отримання у власність земельної ділянки.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення про задоволення його позовних вимог в повному обсязі.
У відзиві на апеляційну скаргу Чернівецька міська рада вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим і підстав для його скасування немає.
Посилається на те, що апеляційна скарга містить в собі факти, встановлені та вивчені судом першої інстанції, що у повному обсязі відображено в оскаржуваному рішенні, а тому ця скарга не підлягає до задоволення.
Відмовляючи ОСОБА_1 в наданні дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки у власність, орган місцевого самоврядування взяв до уваги та врахував раніше прийняте рішення (пункт 1 додатку до рішення міської ради від 05.07.2016 року №303) про продаж земельних ділянок з аукціону, яке було діюче на момент прийняття рішення, яке оскаржується.
Разом з тим, апелянтом не надано суду першої інстанції жодних доказів порушення закону при прийняття міською радою оскаржуваних рішень. 
Просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 
Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, ухвали суду, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. 
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.
Рішення суду першої інстанції зазначеним нормам в повному обсязі не відповідає.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту порушення його прав та охоронюваних законом інтересів відповідачем, що є обов`язком позивача відповідно до засад змагальності сторін.
Однак, колегія суддів не погоджується з даним висновком суду, виходячи з наступного.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України  кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.
Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. 
У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. 
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.
Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. 
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 16 ЦК України, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 07.02.2020 року звернувся із заявою до департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради про передачу йому у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,0579 га, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ; він є дитиною війни (а.с.7,8)
Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку земельна ділянка кадастровий номер 7310136300:17:002:0155 розташована в АДРЕСА_2 (а.с.9-10).
Листом від 03.08.2020 року департаментом Містобудівного комплексу та земельних відносин ОСОБА_1 було поставлено до відома про те, що проект рішення на підставі його заяви було підготовлено та передано до Чернівецької міської ради на розгляд сесії ЧМР (а.с.12)
Рішенням Чернівецької міської ради від 11.06.2020 року №22025 відмовлено ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,0579 га, для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1 (а.с.13)
Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 оскаржує рішення Чернівецької міської ради від 11.06.2020 року №22025 та просить визнати незаконним та скасувати пункт 3.1. рішення 78 сесії Чернівецької міської ради від 11.06.2020 року №22025 «Про розгляд звернень громадян щодо надання дозволів на складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок».
Частиною третьою статті 152 ЗК України встановлено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження  № 14-144цс18)), а також вказувала на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.
Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц (пункт 69)).
Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту.
Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України із урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.
Європейський суд з прав людини неодноразово, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, вказував, що для того, аби бути ефективним, національний засіб юридичного захисту має бути: незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення  від 06 вересня 2005 року у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine, заява № 61406/00, § 59);«ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоби його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (див. рішення від 10 грудня 1996 року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey, заява  № 100/1995/606/694, § 95); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26 жовтня 2000 року у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland, заява № 30210/96, § 158) (§ 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16 серпня 2013 року у справі «Гарнага проти України» (Garnaga v. Ukraine, заява № 20390/07).
У постанові від 05 червня 2018 року, прийнятої у справі № 338/180/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача.
На думку колегії суддів обраний позивачем ОСОБА_1 спосіб захисту свого порушеного права шляхом визнання незаконним пункту 3.1. рішення 78 сесії Чернівецької міської ради від 11.06.2020 року №22025, не є належним способом захисту свого права, оскільки навіть при умові визнання такого рішення незаконним, позивач не зможе відновити своє право на отримання вказаної земельної ділянки.
Крім того, колегія суддів зазначає, що рішенням Чернівецької міської ради 83 сесії VII скликання п.2 вирішено передати ОСОБА_2 , учаснику бойових дій, безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,0579 га, за рахунок земель запасу міста для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою АДРЕСА_3 (а.с.113).
Тобто спірна земельна ділянка передана у власність іншій особі, а саме ОСОБА_2 , який позивачем до участі у справі залучений не був, та рішення яким передано ОСОБА_2 безоплатно у власність спірну земельну, не оскаржено.
Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.
Відповідач — це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач залучається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 61-61цс18, зазначено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, суд повинен враховувати характер спірних правовідносин, визначену ним норму матеріального права, яка підлягає застосуванню до правовідносин, та матеріально-правовий інтерес у вирішенні справи.
У разі пред`явлення позову не до всіх відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів відповідачів. Суд зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені у ньому. За клопотанням позивача у разі неможливості розгляду справи без участі співвідповідача чи співвідповідачів у зв`язку з характером спірних правовідносин суд залучає його чи їх до участі у справі, що визначено статтею 51 ЦПК України.
Неналежна сторона у цивільному процесі – це особа, стосовно якої суд встановив, що вона не є ймовірним суб`єктом тих прав, свобод, законних інтересів чи юридичних обов`язків, щодо яких суд повинен ухвалити рішення, і у зв`язку з цим проведено її заміну або ухвалено рішення про відмову в позові.
Належними сторонами у справі є особи, між якими виник спір, який є предметом розгляду та вирішення судом, і які є суб`єктами спірних матеріальних правовідносин.
Отже, позовні вимоги пред`явлені лише до одного належного відповідача -Чернівецької міської ради, проте такі вимоги мали бути пред`явлені також до ОСОБА_2 – особи, якій Чернівецькою міською радою передано у безоплатну власність спірну земельну ділянку, оскільки оспорюване рішення стосується його прав та інтересів.
Суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішення питання про учасників у справі, оскільки по суті справа вирішується судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності та обґрунтованості ухваленого судом першої інстанції рішення в межах, встановлених статтею 376 ЦПК України.
   Враховуючи вищевикладене, а саме те, що позивачем  ОСОБА_1  обрано неналежний спосіб захисту свого права, який не є ефективним і не зможе поновити його порушене право щодо передачі йому у власність спірної земельної ділянки, та з врахуванням не залучення всіх учасників по справі колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушення норм матеріального та процесуального права, а тому його слід змінити у мотивувальній частині, виклавши його в редакції цієї постанови.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст. ст. 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Лопух Сергій Володимирович, задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 квітня 2021 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Повний текст судового рішення складено 22 липня 2021 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: Н.К. Височанська

Н.Ю. Половінкіна