30.08.21
22-ц/812/1592/21
Єдиний унікальний номер справи 945/2077/20
Провадження №22-ц/812/1592/21                           Доповідач в апеляційній інстанції – Лисенко П.П.

П О С Т А Н О В А
іменем України
30 серпня 2021 року                                                               м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого - Лисенка П.П.,       
суддів – Самчишиної Н.В. та Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання – Біляєвою В.М.,
з участю: 
позивача -  ОСОБА_1 та його представника – адвоката Марченко В.І., 
переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , подану його представником – адвокатом Марченком Володимиром Івановичем рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, яке ухвалене 23 червня 2021 року, у приміщенні того ж суду, під головуванням судді Румянцевої Н.О., у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
в с т а н о в и в:

14 грудня 2020 року Акціонерне товариство «Ідея Банк» (далі АТ «Ідея Банк», Банк) пред`явило до  ОСОБА_1 вищезазначений позов, який обґрунтовувало наступним.
29 травня 2008 року між Банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 827.70015, за умовами якого, відповідач отримав кредит у розмірі 28 753 гривень (28753 доларів США) з цільовим призначенням для придбання автомобіля Fiat Doblo 1.4, 2008 року випуску, із зворотним зобов`язанням останнього, сплачувати 13 % річних за користування позиченими грошима, з погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені встановленим Кредитним договором та графіком щомісячних платежів. 
Того ж дня, Додатком №2 до вказаного кредитного договору внесено доповнення та додаткова інформація, а саме: відомості про реальну відсоткову ставку за наданим кредитом, яка становить 33,15% річних та відомості про абсолютне значення подорожчання кредиту в грошовому виразі, що становить 32 800 дол. США.
Позивач повністю виконав свої зобов`язання згідно кредитного договору, в той час як відповідач свого обов`язку не дотримався. Станом на дату звернення до суду, відповідач не повернув отриманий кредит у встановлений договором термін та не сплатив нараховані відсотки і комісію, а також інші платежі за кредитним договором. 
Останній платіж, в рахунок погашення боргу, ОСОБА_1 здійснив 31 грудня 2015 року.
Сума боргу відповідача за кредитним договором, станом на 30 вересня 2020 року складає 9 793,14 доларів США загальної заборгованості та 1 841,40 гривень – штрафних санкцій.
Посилаючись на викладені обставини, АТ «Ідея Банк» просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за вказаним кредитним договором в вищезазначеній сумі та судовий збір у розмірі 4 194 гривні 25 копійок.
Відповідач, користуючись свої правом на відзив, заперечував проти задоволення позовних вимог зазначав, що з такою сумою боргу не погоджується та просив застосувати позовну давність до вказаних правовідносин, оскільки сплинуло більше 5 років з дня останнього погашення за кредитним договором. 
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 червня 2021 року позов задоволено в повному обсязі.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором №827.70015 від 29 травня 2008 року у розмірі 9 793,14 доларів США (що еквівалентно станом на 14 грудня 2020 року -273 816,19 грн.) та штрафні санкції у розмірі 1 841 гривень 40 копійок.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» судовий збір у розмірі 4 194 гривень 25 копійок. 
Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Марченко В.І., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити постанову, якою відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі.
Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Вирішуючи спір таким чином, як викладено у оскарженому рішенні, районний суд виходив з того, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; ОСОБА_1 на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, тому суд вважав, що відповідач грубо порушив умови договору, тому з останнього на користь банку слід стягнути заборгованість у визначеному розмірі.
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду погоджується з встановленими судом першої інстанції обставинами та правовідносинами, його висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими й законними.
За Конституцією України, ст. 4 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.
Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. 
При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. 
Відмова від такого права є недійсною. 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем. 
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав. 
В силу статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року “Про судове рішення у цивільній справі” рішення суду у цивільні справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.
Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.
Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 – 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. 
Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. 
Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач – для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.  
Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. 
При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення. 
Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.
Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 375, 383 ЦПК України.
Зокрема, він повинен з`ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. 
Як результат розгляду, апеляційний суд визначає підстави перегляду судового рішення, і відповідно до наданих йому повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.
Оскаржене рішення районного суду ухвалено у повній відповідності з виписаним вище.
Як вбачається з матеріалів справи і це ж встановлено судом першої інстанції,29 травня 2008 року між Банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 827.70015, за умовами якого, відповідач отримав кредит у розмірі 28 753 доларів США, з цільовим призначенням для придбання автомобіля Fiat Doblo 1.4, 2008 року випуску, із зворотним зобов`язанням останнього, сплачувати 13 % річних за користування позиченими грошима, з погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені встановленим Кредитним договором, графіком щомісячних платежів, в термін до 29 травня 2015 року (а.с. 14-15). 
Додатком №1 сторонами погоджено графік погашення ануїтентних платежів, згідно якого, відповідач зобов`язаний був повертати взяті в борг кошти, включаючи відсотки за користування. Щомісячна сума погашення становила 627,46 дол. США (а.с. 15-17). 
Того ж дня, Додатком №2 до вказаного кредитного договору внесено доповнення та додаткова інформація, а саме відомості про реальну відсоткову ставку за наданим кредитом, яка становить 33,15% річних та відомості про абсолютне значення подорожчання кредиту в грошовому виразі, що становить 32 800 дол. США (а.с. 18-19).
Матеріали справи містять кредитну заявку, заяву позичальника з проханням надати йому кредит на придбання автомобіля та меморіальний ордер №827.70015 від 29 травня 2008 року на суму 28 753 дол. США (а.с. 20-21,23).
Відповідно до виписки з особового рахунку, ОСОБА_1 повертав кредит спочатку відповідно до графіку погашення, а потім з простроченням по платежам, у зв`язку з чим, станом на 30 вересня 2020 року в нього виникла заборгованість у розмірі 5 747,44 дол. США – прострочене тіло кредиту; 4045,70 дол. США – прострочені проценти; 1701,40 гривень дебіторська заборгованість та 140 гривень – інші штрафні санкції (а.с. 36).
Відповідач заперечує вищевказану заборгованість та вважає, що він залишився винним АТ «Ідея Банк» лише 594,53 дол. США. Крім того, просить застосувати позовну давність, оскільки останній платіж ним був здійснений 31 грудня 2015 року.
В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Зокрема, цивільні права та обов`язки виникають із договорів та інших правочинів, зміст яких, відповідно до статей 203-204, 215 ЦК України, не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; вони вчинені у формі, встановленій законом, особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за їх вільного волевиявлення і відповідно до їх внутрішньої волі і спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними. 
Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить договір (правочин) нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність (у повному обсязі або окремої його частини) за судовим рішенням.
Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним – то він є правомірним і підлягає виконанню сторонами.
За ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. 
Істотними умовами є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Такі суттєві умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона.
Істотні умови відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором. Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом або необхідні для даного виду, то договір вважається укладеним і набуває обов`язкової сили для сторін. 
В силу ст.ст. 3, 627 ЦК України, договору притаманна така риса, як свобода договору. Поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вона вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи. 
Свободу договору можна охарактеризувати як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії, вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших суб`єктів.
Зміст свободи договору в загальному розкривається у ст.627 ЦК України, яка з посиланням на ст.6 ЦК України встановлює співвідношення актів цивільного законодавства і договору. За ними, зміст названого принципу проявляється у свободі особи вільно вступати у договірні відносини; самостійно обирати контрагента та вид договору, який регулюватиме їх взаємні відносини; самостійно визначають умови (зміст) договору, структуру і вид договірного зв`язку.
Учасники договору можуть обрати договір, що передбачений законом (так звані поіменовані договори, які прямо передбачені в ЦК України або в іншому нормативному акті), так і договір, не передбачений у законодавстві (непойменовані), проте породжує права та обов`язки його учасників. 
Одночасно слід зазначити, що договір є підставою виникнення договірного зобов`язання – під яким, відповідно до ст. 509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
В силу ст. 525-526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов зобов`язання і вимог закону, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або іншими звичайно застосовуваними вимогами. Принцип належного виконання припускає, що зобов`язання має бути виконане належними суб`єктами, в належному місці, в належний час, належним предметом і належним чином.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Під порушенням зобов`язання слід розуміти такий протиправний вплив з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення чи взагалі ліквідації. Порушенням зобов`язання є його невиконання і неналежне виконання. Невиконання зобов`язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов`язання, або не утримуються від певних дій, хоча за змістом зобов`язання могли утримуватися від їх вчинення. 
Так, відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. 
Щодо відмови у застосуванні заявленої відповідачем позовної давності, то суд першої інстанції вірно встановив обставини, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у її застосуванні, оскільки строк виконання зобов`язання за Кредитним договором – 29 травня 2015 року, в той час, як відповідач з 26 січня 2015 року припинив сплачувати чергові платежі та порушив графік їх погашення. 
Проте, АТ «Ідея Банк» в травні 2015 року звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , якою просив суд звернути стягнення на предмет застави шляхом продажу автомобіля Fiat Doblo 1.4, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , чим перервав вказані строки.
Відповідно до частини другої статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають. Однією із підстав переривання позовної давності є пред`явлення особою позову до одного із боржників. Позовна давність переривається пред`явленням особою позову, а не постановленням судом судового рішення.
Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року справа № 357/9126/17-ц (провадження № 61-36495св18).
За такого, у суду є всі підстави вважати, що позивачем заявлено позовні вимоги згідно норм діючого законодавства, підтверджено належними та допустимими доказами, в той час, як відповідачем на спростування вказаного боргу - не надано жодного доказу, які б давали підстави суду І інстанції вважати вказаний борг, як такий що нараховано неправомірно. Не надано таких доказів і до суду апеляційної інстанції.
За такого, колегія суддів вважає, що у районного суду були всі підстави для задоволення позову в повному обсязі, а тому рішення суду є законним та обґрунтованим.
Апеляційна скарга представника ОСОБА_1 не містить доводів, які б стали підставою для скасування рішення суду І інстанції.
За наслідками розгляду апеляційної скарги встановлено, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Отже, відповідно до ст. 375 ЦПК України суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, оскільки відсутні підстави для скасування або зміни судового рішення.
Оскільки в даній справі оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат апеляційний суд не здійснює.
Керуючись ст. ст. 367-368, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану його представником – адвокатом Марченком Володимиром Івановичемзалишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від23 червня 2021 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів до Верховного Суду, починаючи з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:                                 П.П. Лисенко  

    Судді:                                         Н.В. Самчишина 

Т.В.Серебрякова

_________________________________________________
       Повний текст постанови складено 07 вересня 2021 року.