Постанова
Іменем України                                       
22 вересня 2021 року
м. Київ
справа № 490/372/21
провадження № 61-10171св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О.М., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
представник позивача -  ОСОБА_2 ,
відповідач - Миколаївський обласний центр зайнятості,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Миколаївського обласного центру зайнятості на постанову Миколаївського апеляційного суду у складі колегії суддів: Яворської Ж. М., Базовкіної Т. М., Царюк Л. М., від 19 травня 2021 року.

Короткий зміст позовних вимог
У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом 
до Миколаївського обласного центру зайнятості (далі - Миколаївський ОЦЗ) про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Свої вимоги позивачка мотивувала тим, щоперебувала з 12 березня       2011 року у трудових відносинах з відповідачем на підставі трудового договору, укладеного на невизначений строк. Наказом директора Миколаївського ОЦЗ від 17 грудня 2020 року за № 275-к відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України її звільнено з посади начальника відділу інформаційної роботи Миколаївського ОЦЗ з 18 грудня 2020 року у зв`язку із скороченням штату працівників. Вважала, що її звільнення незаконне, оскільки проведено з порушенням її переважного права на залишення на роботі при скороченні чисельності чи штату працівників, передбаченого статтею 42 КЗпП України. Також вказувала, що відповідно до наказу відповідача № 233-к від 29 жовтня 2020 року передбачено проведення реорганізації відділу організаційної роботи та архівної справи Миколаївського ОЦЗ і відділу інформаційної роботи Миколаївського ОЦЗ шляхом їх об`єднання, утворено новий структурний підрозділ - відділ організаційно-інформаційної роботи та архівної справи Миколаївського ОЦЗ. Крім цього, відповідно до зазначеного наказу відбулося скорочення посад, у тому числі начальника відділу інформаційної роботи, яку вона займала.
17 листопада 2020 року вона отримала письмове попередження керівництва про скорочення посади, яку на той час займала, та пропозицію вакантної посади - провідного фахівця із зв`язків з громадськістю та пресою відділу організаційно-інформаційної роботи та архівної справи Миколаївського ОЦЗ.
Зазначала, що вона має повну вищу освіту за спеціальністю «Педагогіка і методика середньої освіти. Українська мова та література», має кваліфікацію «вчитель української мови та літератури, літературний редактор», закінчила факультет перепідготовки та підвищення кваліфікації в Українській академії друкарства з присвоєнням кваліфікації «видавець, редактор» та багаторічний досвід роботи у Миколаївському ОЦЗ з 12 березня 2011 року у відділі організаційної роботи за взаємодії з соціальними партнерами та громадськістю і у відділі інформаційної роботи. За сумлінну працю неодноразово отримувала заохочення, до дисциплінарної відповідальності не притягалася. Позивачка вважала, що їй безпідставно не була запропонована посада начальника або заступника відділу у новоствореному відділі. Крім зазначеної посади фахівця інших посад запропоновано не було, навіть не обговорювалися інші варіанти її працевлаштування в Миколаївському ОЦЗ. На її переконання, відповідач фактично визнав перевагу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у залишенні на роботі на рівнозначній посаді, а її було позбавлено можливості дотриматися процедури вирішення питання щодо прийняття пропозиції усіх інших посад.
На думку позивачки, відповідно до статті 42 КЗпП України вона має переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників, оскільки виховує двох неповнолітніх дітей та в її сім`ї немає інших працівників із самостійним заробітком. 
Отже, відповідач не є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо її працевлаштування.
Із урахуванням зазначеного, позивачка просила позов задовольнити: скасувати наказ Миколаївського обласного центру зайнятості від 17 грудня 2020 року № 275-к; поновити її на попередній посаді з 19 грудня 2020 року; стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 19 грудня 2020 року по день ухвалення судового рішення.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва у складі судді Гуденко О. А. від 15 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачку звільнено з роботи з дотриманням вимог трудового законодавства, оскільки у роботодавця мали місце зміни в організаційній структурі - відбулася реорганізація внутрішньої структури Миколаївського ОЦЗ шляхом ліквідації відділу інформаційної роботи та утворення відділу організаційно-інформаційної роботи та архівної справи, а позивачку в установленому законом порядку за два місяці було попереджено про наступне вивільнення та їй запропоновано вакантну посаду, яка відповідала її кваліфікаційному рівню та на яку остання відмовилася переводитись, а відтак були всі наявні підстави для її звільнення відповідно до пункту 1 частини першої            статті 40 КЗпП України.
Більш того, позивачка погодилася на звільнення у зв`язку із скороченням штату через те, що не погоджується із запропонованою посадою та просила звільнити її за скороченням штату достроково, подавши 16 грудня            2020 року, після попередження про наступне увільнення через скорочення чисельності штату, заяву про припинення трудових відносин між сторонами з 18 грудня 2020 року, скоротивши терміни попередження та звільнення до спливу двомісячного терміну після попередження. Тобто волевиявлення позивачки на розірвання трудового договору було очевидним, безпосереднім і сумнівів не викликає. 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 19 травня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено.
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 березня 
2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов  ОСОБА_1 задоволено.
Скасовано наказ Миколаївського обласного центру зайнятості від 17 грудня 2020 року № 275-к «Про звільнення ОСОБА_1 ».
Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу інформаційної роботи Миколаївського обласного центру зайнятості з 18 грудня 2020 року.
Стягнуто з Миколаївського обласного центру зайнятості на користь ОСОБА_1 113 678, 53 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Вирішено питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору.
Додатковою постановою Миколаївського апеляційного суду від 19 травня 2021 року заяву Миколаївського ОЦЗ про ухвалення додаткового рішення задоволено. 
Доповнено резолютивну частину постанови Миколаївського апеляційного суду від 26 травня 2021 року абзацами наступного змісту:
Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнутого на користь ОСОБА_1 , визначено без утримання податків та обов`язкових платежів.
Допущено негайне виконання постанови Миколаївського апеляційного суду від 19 травня 2021 року в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу інформаційної роботи Миколаївського обласного центру зайнятості.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що звільнення позивачки проведено всупереч вимогам трудового законодавства, оскільки відповідачем не виконано вимоги частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування позивачки.
Відповідач своєчасно та належним чином повідомив позивачку про наступне вивільнення, але не виконав обов`язок щодо надання пропозицій про всі наявні в установі вакансії та які з`явилися протягом місяця і існували на день звільнення. ОСОБА_1 була ознайомлена тільки з вакантною посадою провідного фахівця із зв`язків з громадськістю та пресою відділу організаційно-інформаційної роботи та архівної справи. 
У зв`язку із незаконним звільненням позивачки із займаної посади на її користь, у відповідності до положень статті 235 КЗпП України, підлягає виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Короткий зміст доводів касаційної скарги
18 червня 2021 року Миколаївський ОЦЗ подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Миколаївського апеляційного суду                     від 19 травня 2021 року і залишити в силі рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 березня 2021 року. 
Підставами касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначив неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених 
у постановах Верховного Суду від 27 квітня 2020 року у справі 
№ 757/32634/16, від 03 червня 2020 року у справі № 161/19928/17, 
від 08 липня 2020 року у справі № 569/17130/17 (пункт 1 частини другої 
статті 389 Цивільного процесуального кодексу України). Також заявник вказує на необхідність відступлення від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду  від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, від 23 березня 2016 року у справі № 6-2487цс15, від 25 травня 2016 року у справі                         № 6-3048цс15 та застосованих судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України), і 
на неналежне дослідження зібраних у справі доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Заявник стверджує, що звільнення  ОСОБА_1 із займаної посади проведено із дотриманням вимог чинного трудового законодавства, тому підстави для поновлення її на роботі та виплати їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні. ОСОБА_1 була запропонована вакантна посада, згідно кваліфікаційних вимог до вакантних посад, передбачених посадовими інструкціями, проте останньою пропозиція щодо її працевлаштування залишена без задоволення, тобто запропонованою роботодавцем можливістю працевлаштуватися позивачка не скористалася, що стало підставою для її звільнення, а тому її твердження про те, що їй не було запропоновано переведення на інші вакантні посади є безпідставним. На посади начальника та заступника начальника новоствореного відділу Миколаївського ОЦЗ, які для себе розглядала  ОСОБА_1 у рамках працевлаштування, були переведені інші посадові особи, які погодилися на переведення одразу в день їх попередження - 17 листопада 2020 року, про що написали відповідні заяви. Вакантна постійна посада, яку можна було б запропонувати позивачці відповідно до її освітнього рівня, кваліфікаційного досвіду, їй була запропонована, але від переведення на неї вона відмовилися, після чого одразу написала заяву про звільнення. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 21 липня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі.
Ухвалою Верховного Суду від 15 вересня 2021 року справу за позовом ОСОБА_1 до Миколаївського ОЦЗ про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У поданому відзиві на касаційну скаргу представник  ОСОБА_1 - ОСОБА_2  посилається на те, що розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване по суті судове рішення про задоволення позовних вимог, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. 
У поданих поясненнях на відзив Миколаївський ОЦЗ посилається на обґрунтованість доводів касаційної скарги, просить її задовольнити у повному обсязі.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 наказом № 86-ос від 09 березня 2011 року Миколаївського ОЦЗ призначена на посаду головного спеціаліста відділу організаційної роботи та взаємодії з соціальними партнерами та громадськістю Миколаївського ОЦЗ. В подальшому вона продовжувала роботу у вказаному відділі цього ж центру.
З 16 березня 2016 року по 01 вересня 2016 року ОСОБА_1 займала посаду провідного фахівця із зв`язків з громадськістю та пресою відділу організаційної та інформаційної роботи (організаційно-інформаційної роботи та архівної справи) Миколаївського ОЦЗ, з 01 вересня 2016 року наказом          № 384-к від 30 серпня 2016 року призначена на посаду начальника відділу інформаційної роботи цього ж центру.
У відповідності до особової справи ОСОБА_1 вона неодноразово заохочувалася за сумлінну працю та значні успіхи в професійній діяльності, останній раз 15 березня 2019 року із занесенням на дошку пошани, постійно проходила курси підвищення кваліфікації, про що містяться відповідні сертифікати.
ОСОБА_1 має двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Чоловік позивачки ОСОБА_7 з 09 листопада 2020 року по 22 лютого 2021 року перебував на обліку в центрі зайнятості як безробітній, про що позивачка повідомляла керівництво відповідною заявою.
Відповідно до наказу Державного центру зайнятості від 21 жовтня           2020 року № 69 «Про оптимізацію чисельності», враховуючи наказ Державної служби зайнятості (Центрального апарату) від 11 квітня          2018 року № 34 «Про примірну структуру», навантаження на фахівців, наявні вакансії та пропозиції заступників директора Миколаївського ОЦЗ                       29 жовтня 2020 року, внесені зміни до структури та штатного розпису відділу організаційної роботи та архівної справи та відділу інформаційної роботи.
Згідно вказаного наказу № 69 затверджено граничну чисельність працівників державної служби зайнятості Миколаївської області на 2020 рік: всього 377 осіб, з них: регіональний центр зайнятості 322, з яких: апарат 82, філії 240, базові центри 75.
Наказом № 233-к від 29 жовтня 2020 року «Про зміни штатної чисельності та упорядкування структури Миколаївського ОЦЗ» введено в дію з 29 жовтня 2020 року зміни до структури та штатного розпису Миколаївського ОЦЗ на 2020 рік. Реорганізовано відділ організаційної роботи та архівної справи та відділ інформаційної роботи шляхом об`єднання і утворено відділ організаційно-інформаційної роботи та архівної справи. Встановлено чисельність працівників цього відділу у кількості 6 штатних одиниць:                1 штатна одиниця - начальник відділу, 1 штатна одиниця - заступник начальника відділу, 3 штатних одиниць - провідний документознавець,          1 штатна одиниця - провідний фахівець із зв`язків з громадськістю та пресою. Скорочено посади (пункт 3 наказу): начальника відділу інформаційної роботи, дві одиниці провідного фахівця із зв`язків з громадськістю та пресою відділу інформаційної роботи; начальника відділу організаційної роботи та архівної справи, заступника начальника відділу організаційної роботи та архівної справи, три одиниці провідного документознавця відділу організаційної роботи та архівної справи; провідного бухгалтера сектору обліку матеріального забезпечення та соціальних послуг відділу бухгалтерського обліку, заступника начальника відділу організації профнавчання; провідного фахівця з профорієнтації відділу організації профорієнтації.
Пунктом 4.1 цього наказу передбачено на підставі статті 49-2 КЗпП України попередити під особистий підпис із зазначенням дати ознайомлення працівників, посади яких підлягають скороченню, про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці, у тому числі ОСОБА_1 , начальника відділу інформаційної роботи.
У разі відмови працівників, які обіймають посади, зазначені у пункті 3 цього наказу, від запропонованих посад за відсутності можливості працевлаштування - підготувати проєкт наказу про їх звільнення згідно з пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України після закінчення двох місяців з дня попередження (пункт 4.4 наказу).
Начальнику відділу організаційної роботи та архівної справи ОСОБА_3 доручено розробити посадові інструкції та положення про відділ організаційно-інформаційної роботи та архівної справи (пункт 4.7 наказу).
Із штатних розписів, наданих відповідачем, слідує, що за змінами до штатного розпису Миколаївського ОЦЗ на 2020 рік, введеного в дію             29 жовтня 2020 року, виводяться: 1 посада провідного фахівця з профорієнтації відділу профорієнтації;  1 посада заступника начальника відділу організації профнавчання; 1 посада провідного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку; 3 посади відділу інформаційної роботи - посада начальника та 2 посади провідного фахівця із зав`язків з громадськістю та пресою; 5 посад відділу організаційної роботи та архівної справи - посада начальника та заступника відділу, 3 посади провідного документознавця, та вводиться 6 посад відділу організаційно-інформаційної роботи та архівної справи (начальник, заступник начальника, три провідних документознавця, один провідний фахівець із зв`язків із громадськістю та пресою).
На виконання вимог трудового законодавства 17 листопада 2020 року ОСОБА_1 отримала письмове попередження про скорочення посади начальника інформаційного відділу, яку вона займала, у зв`язку зі змінами до штатного розпису. В порядку працевлаштування їй було запропоновано посаду провідного фахівця із зв`язків з громадськістю та пресою відділу організаційно-інформаційної роботи та архівної справи. У разі згоди на призначення та переведення запропоновано надати відповідну заяву до відділу роботи з персоналом.
Зазначено, що у разі відмови від запропонованої посади її буде звільнено із займаної посади відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України після закінчення двох місяців з моменту попередження з виплатою вихідної допомоги.
16 грудня 2020 року позивачка розписалася у графі попередження «відмовляюся від запропонованої посади» та того ж дня нею було подано до відділу по роботі з персоналом власноруч написану заяву на ім`я директора Миколаївського ОЦЗ, в якій вона просила звільнити її із займаної посади за скороченням штатів на підставі пункту 1 частини першої              статті 40 КЗпП України достроково (до завершення строку попередження) з 18 грудня 2020 року, у зв`язку з незгодою із запропонованою їй посадою.
Наказом директора Миколаївського ОЦЗ від 17 грудня 2020 року за № 275-к ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу інформаційної роботи Миколаївського ОЦЗ на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України за скороченням штатів з 18 грудня 2020 року. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Згідно з положеннями пунктів 1, 2, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Згідно з частиною четвертою статті 36 Кодексу законів про працю України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40). 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у  статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно з частинами першою і третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1             статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.
Підприємство, відповідно до частини третьої статі 64 Господарського кодексу України, має право самостійно визначати свою організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників та штатний розпис.
Судами встановлено факт змін у організації діяльності і праці у роботодавця та скорочення штату працівників, що є підставою для порушення питання про звільнення позивачки на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України за умови дотриманням вимог, передбачених частиною третьою статті 49-2 КЗпП України
Реалізація переважного права на залишення на роботі з урахуванням стажу та досвіду роботи працівника може мати місце у ситуації, коли скорочення штату стосується кількох аналогічних посад, а скороченню підлягає лише певна їх частина.
Оскільки наказом № 233-к від 29 жовтня 2020 року «Про зміни штатної чисельності та упорядкування структури Миколаївського ОЦЗ», скорочено всі посади у двох відділах, які реорганізуються, у тому числі і посада, яку займала позивачка, суд першої інстанції, з висновком якого в цій частині погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що положення частини другої статті 49-2 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі застосуванню до спірних правовідносин не підлягають.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (провадження № 11-431асі18) зроблено висновок, що «за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок із працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступати від цих висновків».
У постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі              № 6-33цс14 зроблено висновок, що звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України та статті 240-1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)          (стаття 89 ЦПК України).
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, обґрунтовано виходив із того, що відповідач, попереджаючи позивачку про звільнення із займаної посади начальника відділу інформаційної роботи Миколаївського ОЦЗ, не запропонував їй усі наявні вакантні посади в Миколаївському ОЦЗ, тобто порушив порядок звільнення, передбачений частиною третьою                статті 49-2 КЗпП України.
Встановлено, що 17 листопада 2020 року  ОСОБА_1 була ознайомлена лише із вакантною посадою провідного фахівця із зв`язків з громадськістю та пресою відділу організаційно-інформаційної роботи та архівної справи.
Не погодившись із запропонованою посадою, позивачка вимушена була написати заяву про звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Однак, судом апеляційної інстанції було встановлено, що у період                          з 17 листопада по 18 грудня 2020 року у Миколаївській обласній службі зайнятості, окрім запропонованої посади провідного фахівця із зв`язків з громадськістю та пресою відділу організаційно-інформаційної роботи та архівної справи Миколаївського ОЦЗ, були вакантні шість посад, зокрема: провідний аудитор сектору внутрішнього аудиту, провідний фахівець з питань зайнятості відділу надання соціальних послуг Миколаївської районної філії та тимчасові посади у районних філіях на період соціальних відпусток та мобілізації (т. 1, а. с. 50).
Відповідачем не надано належних доказів протилежного, а також того, що вказані посади були зайнятті, про що роботодавцем були прийнято відповідний наказ про прийняття на роботу працівників. 
Із урахуванням зазначеного слід погодитися із висновком апеляційного суду, що роботодавцем, у порушення вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України, не було виконано свого обов`язку щодо надання пропозицій щодо всіх наявних в установі вакансій, які існували на день звільнення позивачки і які вона могла б обіймати, а тому її звільнення не можна вважати таким, що проведено із дотриманням вимог трудового законодавства.
Враховуючи незаконне звільнення позивачки із займаної посади, апеляційний суд із урахуванням положень статті 235 КЗпП України, обґрунтовано виходив із того, що вона підлягає поновленню на роботі                     з 18 грудня 2020 року, із виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, враховуючи положення статті 27 Закону України «Про оплату праці» та Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
Суд касаційної інстанції приходить до висновку, що судом апеляційної інстанції при винесенні судового рішення про задоволення позовних вимог були належним чином оцінені наведені сторонами доводи й подані докази, об`єктивно встановлені обставини справи та правильно застосовані норми матеріального права.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи по суті, у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 
За встановлених у цій справі обставин, посилання касаційної скарги на неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норм матеріального й процесуального права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 27 квітня 2020 року у справі 
№ 757/32634/16, від 03 червня 2020 року у справі № 161/19928/17, 
від 08 липня у справі № 569/17130/17, є необґрунтованими, а висновки апеляційного суду не суперечать зазначеним висновкам.
Також заявником не наведено об`єктивних підстав для відступлення від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, від 23 березня 2016 року у справі № 6-2487цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15.
Враховуючи положення статті 444 ЦПК України, а також те, що касаційна скарга до задоволення не підлягає, Верховний Суд за результатом розгляду касаційної скарги нового рішення не приймав по суті заявлених позовних вимог, постанову апеляційного суду не змінював, заява Миколаївського ОЦЗ про поворот виконання постанови Миколаївського апеляційного суду                    від 19 травня 2021 року до задоволення не підлягає.
За змістом статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскарженого судового рішення, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржена постанова апеляційного суду - без змін.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Миколаївського обласного центру зайнятостізалишити без задоволення.
Постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 травня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
  Головуючий              	   Є. В. Синельников  	
Судді 	 О. В. Білоконь	
 	   О. М. Осіян    С. Ф. Хопта	
 	 	
 	 В. В. Шипович