ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5360/21 Справа № 177/228/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Строгова Г. Г. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 177/228/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.
секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:
позивачка -  ОСОБА_1 ,
відповідачі - Лозуватська сільська рада Криворізького району Дніпропетровської області, ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу відповідача  ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Довбня Олександр Володимирович, на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2021 року, яке ухвалено суддею Строговою Г.Г. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 22 березня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В :

У  лютому 2020 року   ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Вільненської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області про визнання наймачем житлового приміщення.
У липні 2020 року ОСОБА_1  уточнила позовні вимоги та зазначивши відповідачами у справі  Вільненську  сільську раду Криворізького району Дніпропетровської області,  ОСОБА_2 , поставила перед судом питання про визнання недійсним ордеру та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання наймачем житлового приміщення
Уточнена позовна заява мотивована тим, що за життя батькові позивачки - ОСОБА_3   належало право на користування квартирою АДРЕСА_1 , що підтверджується ордером № 68, виданим на підставі рішення адміністрації і профкому  ГП ОХ «Червоний Шахтар» Криворізького району Дніпропетровської області  від 10.11.1984 року. Квартира не приватизована.
ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивачки ОСОБА_3 помер.
ОСОБА_3 по день своєї смерті проживав  та був зареєстрований у зазначеній квартирі, разом з ним були зареєстровані: його дружина ОСОБА_4 , донька ОСОБА_5 та онук ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивачки ОСОБА_3 
10 січня  2020 року позивачка звернулася  до Вільненської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, правонаступником якої є відповідач,  з заявою, в якій просила не здійснювати  прописку чи інші дії  щодо квартири, бажаючи визнання її наймачем, на що отримала відповідь з вимогою передати ключі до виконкому сільської ради та звільнити квартиру.
Не погоджуючись з вимогою Вільненської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області вказує, що  родина позивачки користувалася та проживала  у квартирі АДРЕСА_1 з 1984 року. Позивачка постійно проживає у зазначеній квартирі по сьогоднішній день. Позивачка була зареєстрована за вказаною адресою до 18 липня 2019 року, але вимушено знялась з реєстраційного обліку та зареєструвалась  за іншою  адресою через труднощі, які виникали з оплати комунальних послуг у її матері. 
Як стало відомо позивачці, Вільненська сільська рада Криворізького району Дніпропетровської області, знаючи про подані позивачем заяви щодо визнання її наймачем житлового приміщення після смерті її батька, згодом видав ордер на житлове приміщення № 3  на підставі рішення Вільненської сільської ради від 20.02.2020 року за № 543-XXXIII/VII сторонній особі  - відповідачу ОСОБА_2 , який зареєстрував там власне місце проживання.  
Вважає, що вказаний ордер є недійсним, так як порушує права позивачки  на зазначене в ордері житлове приміщення, враховуючи, що позивачка набула права після смерті батька на визнання її наймачем.
Посилаючись на викладене, позивачка просила суд: визнати ордер на житлове приміщення №3, видний ОСОБА_2 на підставі рішення Вільненської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області від 20.02.2020 за № 543-ХХХІІІ/VІІ недійсним, скасувати рішення Вільненської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області від 20.02.2020 за № 543-ХХХІІІ/VІІ «Про надання квартири із житлового фонду комунальної власності територіальної громади» та визнати позивачку наймачем квартири АДРЕСА_1 . 
Ухвалою  Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2021 року замінено відповідача Вільненську сільську раду Криворізького району Дніпропетровської області на його правонаступника Лозуватську сільську раду Криворізького району Дніпропетровської області (а.с. 192). 
Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2021 року позовні вимоги задоволено.
Скасовано рішення Вільненської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області від 20.02.2020 року за № 543-ХХХІІІ/VІІ «Про надання квартири із житлового фонду комунальної власності територіальної громади». 
Визнано недійсним та скасовано Ордер на житлове приміщення №3, видний ОСОБА_2 на підставі рішення Вільненської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області від 20.02.2020 року за № 543-ХХХІІІ/VІІ.
Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ,  РНОКПП  НОМЕР_1 , наймачем квартири АДРЕСА_1 .
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Довбня О.В., просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушено норми процесуального права та прийнято до провадження уточнену позовну заяву, за подання якої не було сплачено судовий збір у розмірі, визначеному Законом України «Про судовий збір». Суд порушив принципи диспозитивності та задовольнив позов у порядок та спосіб, що не відповідає заявленим позовним вимогам. При цьому, відповідач зазначає, що суд не надав оцінки правомірності або ж неправомірності рішення Вільненської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області від 20.02.2020 року за № 543-ХХХІІІ/VІІ «Про надання квартири із житлового фонду комунальної власності територіальної громади», однак скасував це рішення, без зазначення підстав такого скасування та без визначення осіб, які, при вирішенні питання про надання житлового приміщення ОСОБА_2 , допустили порушення.
Відповідач наполягає на тому, що на момент смерті матері позивачки у квартирі не було зареєстровано інших членів сім`ї наймача, у зв`язку з чим обов`язки та права наймача були припинені та квартира була правомірно надана йому, як дитині-сироті, який перебував на квартирному обліку у позачерговій черзі. При цьому, зазначає, що батьки позивачки, за життя, не укладали договору найму житлового приміщення з Вільненською сільською радою Криворізького району Дніпропетровської області, а тому неможливо стверджувати про перехід до позивачки будь-яких прав за цим договором. 18.07.2019 року позивачка, без будь-якого примусу, скористалася своїм правом та визначила своє місце проживаня за адресою: АДРЕСА_1 , а тому втратила з цього часу право користування спірним житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 . 
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Страха В.О., який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ,  є донькою ОСОБА_3 та  ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження позивачки (а.с. 5) та не оспорювалося сторонами.
На підставі рішення адміністрації і профкому ГП ОХ «Червоний Шахтар» Криворізького району Дніпропетровської області  від 10.11.1984 року, ОСОБА_3 видано ордер № 68  на заняття разом з членами сім`ї: дружиною ОСОБА_4 та донькою ОСОБА_8 квартири АДРЕСА_1 (а.с. 13).
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 (а.с. 7).
З довідки Вільненської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області № 110-9/2.09 від 21.02.2020 року вбачається, що ОСОБА_3 був зареєстрований до дня смерті  ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_3 , разом з дружиною  ОСОБА_4 , дочкою ОСОБА_1 - позивачкою по справі,  та онуком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 (а.с. 9).
Згідно довідки Вільненської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області № 109-9/2.09 від 21.02.2020 року вбачається, що ОСОБА_4 була зареєстрована до дня смерті - ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_3 , одна (а.с. 12).
10 січня  2020 року позивачка звернулася  до Вільненської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області з заявою, в якій просила не здійснювати  прописку чи інші дії  щодо квартири АДРЕСА_1 , бажаючи визнання її наймачем  (а.с. 15). 
На вказану заяву 17.02.2020 року Вільненська сільська рада Криворізького району Дніпропетровської області надала їй відповідь з вимогою звільнити приміщення квартири АДРЕСА_1 та передати ключі від неї до 27.02.2020 року у виконком сільської ради (а.с.16).
Факт реєстрації позивачки за вказаною вказаною адресою з 03 грудня 2003 року по 18 липня 2019 року, також підтверджується даними її паспорта (а.с. 4).
28 лютого 2020 року комісією у складі спеціаліста з юридичних питань Вільненської сільської ради Юрка М.І., спеціаліста із земельних питань Вільненської сільської ради Гущіної Н.В. та депутата Вільненської сільської ради Нечипоренко Н.П. складено акт про самовільне вселення в житлове приміщення, згідно якого ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , самоправно зайняла жиле приміщення, а саме квартиру АДРЕСА_1 та вселилася до неї разом із своїми дітьми самовільно без будь-яких підстав, а саме: без відповідного рішення про надання їй цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення (а.с. 46).
Поясненням допитаних в судовому засіданні свідків  ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , підтверджено, що позивачка постійно, з самого народження, разом зі своїми батьками до дня їх смерті проживала в спірній квартирі, в якій продовжує постійно проживати з двома малолітніми дітьми.
20 лютого 2020 року рішенням Вільненської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області за № 543-ХХХІІІ/VІІ «Про надання квартири із житлового фонду комунальної власності територіальної громади» вирішено надати ОСОБА_2 ,  черговику Вільненської сільської ради  з 2013 року у списку осіб, які мають право на позачергове отримання житла (склад сім`ї три особи) квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 42).
На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 , як квартиронаймачу та членам його сім`ї, дружині ОСОБА_12 та сину ОСОБА_13 , видано ордер  на житлове приміщення № 3  на вселення в квартиру  АДРЕСА_1 (а.с. 43).
З довідки Вільненської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області від 12.05.2020 року  вбачається, що  за адресою АДРЕСА_3 з 04.03.2020 року зареєстрований ОСОБА_2 - відповідач по справі, його дружина ОСОБА_12 та син ОСОБА_13 зареєстровані з 06.03.2020 року (а.с. 44).
Встановивши, що, видавши ОСОБА_2 ордер на житлове приміщення №3 на вселення в квартиру  АДРЕСА_1 , на підставі рішення Вільненської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області від 20.02.2020 за № 543-ХХХІІІ/VІІ «Про надання квартири із житлового фонду комунальної власності територіальної громади», Вільненською сільською радою Криворізького району Дніпропетровської області, правонаступником якої є Лозуватська сільська рада,   порушено право ОСОБА_1 на користування спірним житловим приміщенням, як наймача квартири, суд першої інстанції дійшов висновку, що вказаний ордер є недійсним та підлягає скасуванню, як і рішення, на підставі якого видано вказаний ордер.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частин першої та другої статті 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Згідно частини першої статті 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.
Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК УРСР).
Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, позивачка ОСОБА_1 вселилася до квартири АДРЕСА_1 , як член сім`ї наймача ОСОБА_3 , якому було видано ордер № 68 від 10.11.1984 року на заняття цієї квартири разом з членами сім`ї: дружиною ОСОБА_4 та донькою ОСОБА_8 .
Позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ,  є донькою ОСОБА_3 та  ОСОБА_4 , та з моменту народження була зареєстрована та проживала у даній квартирі, тобто набула прав та обов`язків члена сім`ї наймача, що свідчить про вселення її до спірного житлового приміщення на законних підставах.
При цьому, судом встановлено та визнається сторонами, що ОСОБА_1 та її неповнолітні діти проживають у квартирі АДРЕСА_1 по теперішній час.
Пунктом 1 статті 8 Конвенції гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.
Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
Частиною четвертою статті 311 ЦК України передбачено, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» від 18 листопада 2004 року, заява № 58255/00).
У пункті 36 вказаного рішення Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 29.01.2020 року у справі №  463/5520/16-ц.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачка, яка вселилася до квартири АДРЕСА_1 на законних підставах та проживає там безперервно протягом тривалого часу (по теперішній час), має всі законні підстави вважати дане житлове приміщення своїм житлом, й втручання в таке право охороняється Законом.
При цьому, реєстрація місця проживання позивачки ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 не впливає на правовий статус квартири АДРЕСА_1 , як фактичного місця проживання останньої. 
Згідно положень частин першої, другої статті 106 ЖК УРСР повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що, оскільки позивачка ОСОБА_1 фактично не проживала за адресою своєї реєстрації, а у спірній квартирі, де були зареєстровані її батьки, позивачка, як член сім`ї наймача, постійно проживала, тому  вона набула право користування житловим приміщенням та після смерті наймача вона має право на визнання її наймачем квартири АДРЕСА_1 . 
Статтею 59 ЖК України та пунктом 73 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 року N 470 передбачено, що ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі.
Таким чином, порушення прав інших громадян на зазначене в ордері жиле приміщення є самостійною підставою для визнання такого ордеру недійсним, а тому колегією суддів не приймаються доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав оцінки правомірності або ж неправомірності рішення Вільненської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області від 20.02.2020 року за № 543-ХХХІІІ/VІІ «Про надання квартири із житлового фонду комунальної власності територіальної громади», однак скасував це рішення, без зазначення підстав такого скасування та без визначення осіб, які, при вирішенні питання про надання житлового приміщення ОСОБА_2 , допустили порушення, адже, у даній справі позов заявлено виключно з підстав порушення права на користування спірною квартирою позивачки ОСОБА_1 та її неповнолітніх дітей. 
Зважаючи на те, що в ході судового розгляду встановлено порушення права ОСОБА_1 на користування квартирою АДРЕСА_1 та визнання її наймачем цієї квартири, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо визнання недійсним та скасування Ордеру на житлове приміщення №3, видний ОСОБА_2 на підставі рішення Вільненської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області від 20.02.2020 року за № 543-ХХХІІІ/VІІ, що безумовно тягне за собою скасування рішення Вільненської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області від 20.02.2020 року за № 543-ХХХІІІ/VІІ «Про надання квартири із житлового фонду комунальної власності територіальної громади», на підставі якого цей ордер було видано. 
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та прийнято до провадження уточнену позовну заяву, за подання якої не було сплачено судовий збір у розмірі визначеному Законом України «Про судовий збір», є безпідставними та спростовуються наявною в матеріалах справи квитанцією про сплату судового збору за подання позовної заяви у розмірі 840,80 грн. (а.с. 3), що відповідає розміру, встановленому Законом України «Про судовий збір», станом на час подання позовної заяви.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд порушив принципи диспозитивності та задовольнив позов у порядок та спосіб, що не відповідає заявленим позовним вимогам, взагалі не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки судом було задоволено саме ті позовні вимоги, які заявлено в уточненій позовній заяві ОСОБА_1 , яка була прийнята судом до провадження ухвалою від 15 липня 2020 року (а.с. 69-72).
Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційну скаргу відповідача  ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Довбня Олександр Володимирович, - залишити без задоволення.
Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2021 року- залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 липня 2021 року.

Головуючий: 

Судді: