ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/5900/17  Номер провадження 22-ц/814/946/21	Головуючий у 1-й інстанції Троцька А. І.  Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,
суддів Одринської Т.В., Панченка О.О.,
при секретарі Філоненко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 01 лютого 2021 року (повний текст рішення складено 10 лютого 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного акціонерного товариства «Європейський Страховий Союз», третя особа ОСОБА_4 про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И В:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовної заяви 
У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного акціонерного товариства «Європейський Страховий Союз», третя особа ОСОБА_4 про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що 02 липня 2016 року у м. Полтаві, на перехресті вул. Мазепи та вул. 23 вересня, відбулось ДТП, за участі ОСОБА_4 , який керував автомобілем ВАЗ 21121 д.н.з.  НОМЕР_1 , що належить позивачу та  ОСОБА_3 водієм автомобіля MAN L 2000 д.н.з. НОМЕР_2 , власником якого є  ОСОБА_2 . 
По факту даного ДТП 02 липня 2016 року було відкрито кримінальне провадження № 12016170040002604, яке 04 листопада 2016 року було закрите у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Постановою Ульяновського районного суду Кіровоградської області провадження у справі про притягнення ОСОБА_3 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП закрито, у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 КУпАП. 
Позивач 04 липня 2016 року звернулась до страхової компанії ПрАТ «Європейський Страховий Союз» з повідомленням про настання страхового випадку з проханням виплатити їй страхове відшкодування, але у визначені законодавством строки виплати не були проведені. Відповідно до висновку експертного авто-товарознавчого дослідження № 17-07 від 13 липня 2016 року вартість матеріальних збитків, завданих власнику транспортного засобу ВАЗ 21121 д.н.з. НОМЕР_1 на дату дослідження 13 липня 2016 року складає 85348,39 грн.
З урахуванням збільшення позовних вимог, прохала визнати винним у скоєнні ДТП - ОСОБА_3 ; стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на її користь вартість матеріальних збитків, завданих у наслідок ДТП у розмірі 85348,39 грн; вартість висновку експертного авто-товарознавчого дослідження № 17-07 від 13 липня 2016 року у розмірі 2000,00 грн; вартість судового збору 853,48 грн та 320,00 грн на загальну суму 1173,48 грн; вартість висновку експерта № 21 від 23 вересня 2019 року в розмірі 5 500,00 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 01 лютого 2021 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного акціонерного товариства «Європейський Страховий Союз», третя особа ОСОБА_4 про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди – відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн.
Вимоги, які зазначені в апеляційній скарзі
З рішенням суду першої інстанції не погодилася позивач ОСОБА_1 та оскаржила його в апеляційному порядку.
Просила скасувати рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 01 лютого 2021 року та ухвалити нове, яким визнати винним у скоєнні ДТП - ОСОБА_3 ; стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на її користь вартість матеріальних збитків, завданих у наслідок ДТП у розмірі 85348,39 грн; стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на її користь вартість висновку експертного авто-товарознавчого дослідження № 17-07 від 13 липня 2016 року у розмірі 2000,00 грн; стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на її користь вартість судового збору 853,48 грн та 320,00 грн на загальну суму 1173,48 грн; стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на її користь вартість висновку експерта № 21 від 23 вересня 2019 року в розмірі 5 500,00 грн.
Позиція учасників справи
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що підставою для скасування оскаржуваного рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
На обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції дійшов до висновку, який суперечить експертному висновку №21 від 23 вересня 2019 року, адже при аналізі вищевказаного висновку експерта судом було пропущено частку «не».
Судом також не враховано один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права – закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі.
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.
Щодо явки та позиції сторін в суді апеляційної інстанції
Представник позивача – Жаголкін О.В. в суді апеляційної інстанції підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити з підстав, викладених в ній.
Представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 – адвокат Усатенко В.Ю. проти задоволення апеляційної скарги заперечував, прохав оскаржуване судове рішення залишити без змін. 
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень. 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення представників позивача та відповідачів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.
Щодо допиту експерта
Колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення клопотання щодо допиту судового експерта ОСОБА_5 за результатами судової автотехнічної експертизи та складеного висновку експерта №21 від 23 вересня 2019 року.
Так, з матеріалів цивільної справи та змісту апеляційної скарги вбачається, що в суді першої інстанції було задоволено аналогічне клопотання та допитано у судовому засіданні судового експерта, що підтверджується протоколом судового засідання Октябрського районного суду м. Полтави від 09 вересня 2020 року.
Разом з тим, позивачем не наведено у даному клопотанні обґрунтованих підстав для повторного допиту судового експерта ОСОБА_5 .
Враховуючи, що суд першої інстанції під час судового засідання допитував судового експерта ОСОБА_5 та відсутність обґрунтування щодо повторного його допиту, колегія суддів вважає, що дане клопотання не підлягає задоволенню.
Встановлені обставини справи
Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що 02 липня 2016 року на перехресті вулиць Калініна (зараз Івана Мазепи) та 23 вересня в м. Полтава сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів: ВАЗ 21121 д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_6 та MAN 2000 д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_3 .
Власником автомобіля ВАЗ 21121 д.н.з. НОМЕР_1 є позивач ОСОБА_1 .
Власником автомобіля MAN L 2000 д.н.з. НОМЕР_2 є ОСОБА_2 .
Згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 17-07 від 13 липня 2016 року, вартість матеріальних збитків, завданих власнику КТЗ ВАЗ 21121 д.н.з. НОМЕР_1 на дату дослідження 13 липня 2016 року складає 85348,39 грн. 
Відповідно до витягу з ЄРДР № 12016170040002604 від 02 липня 2016 року вбачається, що внесено відомості за повідомленням про те, що на перехресті вул. Калініна (зараз Івана Мазепи) та 23 вересня в м. Полтава сталося ДТП з потерпілим.
Постановою слідчого Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області Кравчук О.І. вирішено кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 12016170040002604 від 02 липня 2016 року за ознаками частини першої статті 286 КК України, фактом ДТП із участю водія ОСОБА_3 та пасажира ОСОБА_7 , закрити у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Притягнути до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 .
Постановою Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 10 січня 2017 року провадження у справі про притягнення ОСОБА_3 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП закрито, у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 КУпАП.
Позиція апеляційного суду 
Щодо визнання винним 
Позивачем заявлена вимога у порядку цивільного судочинства щодо визнання винним у скоєнні ДТП, що трапилось 02 липня 2016 року у м. Полтаві, на перехресті вул. Івана Мазепи та вул. 23 вересня за участі ОСОБА_4 , який керував автомобілем ВАЗ 21121 д.н.з. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , водієм автомобіля MAN L 2000 д.н.з. НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_2 – ОСОБА_3 .
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Так, у статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна, або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Звідси можна дійти висновку, що загальні (цивільні) суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком, якщо розгляд таких справ прямо визначений за правилами іншого судочинства.
Отже, з вищевказаного вбачається, що визнання винним особи у вчиненні ДТП не належить до компетенції цивільного судочинства. 
Разом з тим, при вирішенні даного спору встановленню підлягає саме вина особи у завданні шкоди, що прямо передбачено нормами цивільного законодавства.
Також судом першої інстанції правильно зазначено, що встановлення винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення, як порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів (стаття 124 КУпАП), має здійснюватися рішенням місцевого районного суду загальної юрисдикції.
Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає, що вимога щодо визнання винним ОСОБА_3 у скоєнні ДТП не підлягає задоволенню, адже встановлення даного факту не відноситься до предметної юрисдикції, що розглядається у порядку цивільного судочинства. 
При цьому, як уже зазначалося, для вирішення даного спору має значення встановлення вини особи, а не визнання особи винуватою у скоєнні правопорушення, тобто наявність чи відсутність вини особи є обставиною, яка підлягає встановленню у справі і не може бути позовною вимогою. 
Щодо пред`явлених вимог до відповідачів  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .
Колегія суддів звертає увагу, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає спеціальні правила щодо наслідків невиконання страхувальником обов`язку перед страховиком, зокрема з надання своєчасного повідомлення про настання страхового випадку.
Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.
Вказані вище висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року № 14-176цс18.
Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відтак, вимоги про стягнення шкоди із відповідачів можуть бути задоволені, у разі коли у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування чи сума страхової виплати не достатня для повного відшкодування шкоди. 
Разом з тим, позивач не надала доказів на підтвердження того, що у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування чи сума страхової виплати недостатня для повного відшкодування шкоди. 
За вказаних обставин, колегія судів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності належних доказів щодо стягнення коштів із  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Щодо стягнення коштів з приватного акціонерного товариства «Європейський Страховий Союз»
Колегія суддів також звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Із уточненої позовної заяви вбачається, що позивач просить стягнути заподіяну шкоду із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , аналогічні вимоги щодо відшкодування шкоди заявлені і в апеляційній скарзі. 
Разом з тим, позивач, зокрема, в апеляційній скарзі не ставить вимогу про стягнення коштів із приватного акціонерного товариства «Європейський Страховий Союз».
Крім того, позивачем не обґрунтовано та не надано доказів щодо розміру коштів, які підлягають стягненню із вищевказаної особи. 
Щодо інших доводів апеляційної скарги
Відносно оцінки судом доказів у справі
Підстави та порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, та шкоди, завданої внаслідок взаємодії цих джерел, визначені нормами статей 1187, 1188 ЦК України.
Згідно із частинами другою, п`ятою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Підстави та порядок відшкодування шкоди, завданої взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, визначені статтею 1188 ЦК України, частиною першою якої визначено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме:
1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою;
2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується;
3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що обов`язок відшкодувати шкоду, завдану іншому володільцю джерела підвищеної небезпеки, виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1188 ЦК України, вина у завданні шкоди, є обов`язковою умовою для покладення на винну особу відповідальності за майнову шкоду, завдану внаслідок взаємодії транспортних засобів іншому учаснику дорожньо-транспортної пригоди.
Верховний Суд у постанові від 16 квітня 2019 року у справі №927/623/18 зазначив, що не притягнення водіїв до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху не може бути підставою для звільнення володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, оскільки вину особи в ДТП може бути підтверджено чи спростовано іншими належними доказами, зокрема, висновком судової експертизи тощо.
Так, з матеріалів справи вбачається, що висновком експерта № 1 судової автотехнічної експертизи від 21 березня 2018 року, проведеної за заявою адвоката Усатенка В.Ю. встановлено, що:
«1. В умовах пригоди, що розглядається, швидкість руху автомобіля «ВАЗ 2112», згідно виявленої слідової інформації, перед початком гальмування складала більше 70 км/год.
2. В даній дорожній ситуації водій автомобіля «ВАЗ 2112» повинен був діяти згідно вимог підпунктів 12.3 та 12.4 Правил дорожнього руху України, тексти яких приведено в дослідній частині.
3. Водій а/м «ВАЗ 2112» мав технічну можливість зупинити керований ним автомобіль до місця зіткнення, при допустимій швидкості руху в населеному пункті 60 км/год., і тим самим мав можливості уникнути зіткнення з автомобілем «MAN».
4. В даній дорожньо-транспортній ситуації, з моменту виникнення небезпеки для руху, дії водія автомобіля «ВАЗ 2112» могли відповідати вимогам пункту 12.3. Правил дорожнього руху України, а при виборі швидкісного режиму в населеному пункті дії водія автомобіля «ВАЗ 2112» не відповідали вимогам пункту12.4. Правил дорожнього руху  України.
5. З технічної точки зору, в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП знаходились невідповідності дій водія автомобіля «ВАЗ 2112» вимогам пункту 12.4 Правил дорожнього руху України.»
Разом із тим, з висновку експерта №21 судової автотехнічної експертизи від 23 вересня 2019 року, проведеної на підставі ухвали суду, встановлено:
«Відносно водія автомобіля MAN L 2000 ОСОБА_8 
Варіант № 1. Якщо перехрестя вулиць Калініна та 23 Вересня на момент ДТП являлося врегульованим перехрестям рівнозначних доріг, то в даній дорожній ситуації технічна можливість запобігти зіткнення з автомобілем ВАЗ-21121 зі сторони водія автомобіля MAN L 2000 ОСОБА_3 визначалася виконанням ним вимог пункту 16.12 Правил дорожнього руху України, для чого у нього не було перешкод технічного характеру.
Варіант № 2. Якщо перехрестя вулиць Калініна та 23 Вересня на момент ДТП являлося нерегульованим перехрестям нерівнозначних доріг, то в даній дорожній ситуації технічна можливість запобігти зіткнення з автомобілем ВАЗ-21121 зі сторони водія автомобіля MAN L 2000 ОСОБА_3 визначалася виконанням ним вимог пункту 16.11 та пункту 2.1 розділу 33  Правил дорожнього руху України, для чого у нього не було перешкод технічного характеру.
Відносно водія автомобіля ВАЗ-21121 ОСОБА_4 .
Незалежно від варіантів із-за відсутності в матеріалах справи зазначених в дослідницькій частині висновку вихідних даних вирішити питання, чи мав водій автомобіля ВАЗ-21121 ОСОБА_4 технічну можливість уникнути зіткнення з автомобілем MAN L 2000, не надається можливим.
Відносно водія автомобіля MAN L 2000 ОСОБА_8 
Варіант № 1. Якщо перехрестя вулиць Калініна та 23 Вересня на момент ДТП являлося нерегульованим перехрестям рівнозначних доріг, то в даній дорожній ситуації дії водія автомобіля MAN L 2000 ОСОБА_3 не відповідали вимогам пункту 16.12 Правил дорожнього руху України і знаходилися, з технічної точки зору, в причинному зв`язку з даною пригодою.
Варіант № 2. Якщо перехрестя вулиць Калініна та 23 Вересня на момент ДТП являлося нерегульованим перехрестям нерівнозначних доріг, то в даній дорожній ситуації дії водія автомобіля MAN L 2000 ОСОБА_3 не відповідали вимогам пункту 16.11 та пункту 2.1 розділу 33 Правил дорожнього руху України і знаходилися, з технічної точки зору, в причинному зв`язку з даною пригодою.
Відносно водія автомобіля ВАЗ-21121 ОСОБА_4 .
Незалежно від варіантів із-за відсутності в матеріалах справи зазначених в дослідницькій частині висновку вихідних даних вирішити питання, чи вбачаються в діях водія автомобіля ВАЗ-21121 ОСОБА_4 невідповідності вимогам Правил дорожнього руху України, та питання по встановленню причинно-наслідкового зв`язку між його діями та настанням події даної ДТП, не надається можливим».
Згідно частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до вимог частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Положеннями частини першої статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно вимог статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Досліджуючи вищевказані експертні висновки неможливо встановити дійсні обставини даної справи, адже в першому експертному висновку № 1 від 21 березня 2018 року досліджувались виключно дії водія автотранспортного засобу ВАЗ 2112  ОСОБА_4 та встановлено порушення останнім Правил дорожнього руху України, в той же час в експертному висновку №21 від 23 вересня 2019 року встановлено невідповідність дій водія автомобіля MAN L 2000 ОСОБА_3 вимогам Правил дорожнього руху України, однак дослідити дії  ОСОБА_4 в даному дослідженні не виявилось можливим у зв`язку з відсутністю в матеріалах справи зазначених в дослідницькій частині висновку вихідних даних.
Також ОСОБА_1 в апеляційній скарзі вказує на те, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції дійшов до висновку, який суперечить експертному висновку № 21 від 23 вересня 2019 року, адже при аналізі вищевказаного висновку експерта судом було пропущено частку «не».
Колегія суддів вважає, що вищевказане на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції не впливає, адже, як вже зазначалося, із експертних висновків вбачається, що у діях як ОСОБА_3 , так і ОСОБА_4 присутні порушення Правил дорожнього руху України, тобто надані висновки експертів не містять однозначного визначення вини саме відповідача, до того ж надані до суду першої інстанції експертні висновки не містять в собі комплексного дослідження, а стосуються окремих дій водіїв автотранспортних засобів. Разом з тим, позивачем інших доказів, які б підтверджували вину відповідачів до суду першої та апеляційної інстанцій не було подано.
Щодо порушення принципу дії закону в часі
Що ж стосується доводу позивача про те, що судом першої інстанції порушено принцип дії нормативно-правових актів у часі, використавши правові висновки Верховного Суду, які, на думку позивача, погіршили її становище, то колегія суддів не бере дане твердження до уваги.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, суд першої інстанції, правильно пославшись на практику Верховного Суду, врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, а не використав норми права, які не підлягали застосуванню при розгляді даної цивільної справи.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Як вбачається з частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який дослідивши подані до суду докази і встановивши фактичні обставини справи, прийшов до правильного по суті висновку щодо відмови у задоволенні позову, то відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.
Щодо судових витрат
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 01 лютого 2021 року– залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 серпня 2021 року.

Головуючий                                                                                В.П. Пікуль 

Судді                                                                                        Т.В. Одринська

                                                                                       О.О. Панченко