ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2021 року	Львів	Справа № 460/8521/20 пров. № А/857/6613/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді                                                      Хобор Р.Б.,
суддів                                                                           Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Рівненського зонального відділу Військової служби правопорядку у Збройних силах України на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року, прийняте суддею Друзенко Н.В. в м. Рівне за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у справі № 460/8521/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Рівненського зонального відділу Військової служби правопорядку у Збройних силах України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

                                                      В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з позовом до Рівненського зонального відділу військової служби правопорядку у Збройних силах України, в якому просив:
- визнати протиправними дії Рівненського зонального відділу Військової служби правопорядку у Збройних силах України щодо не правильного нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення з 30.10.2015 року по 01.03.2019 року, з встановленням базового місяця - жовтень 2015 року та березень 2018 року;
- зобов`язати Рівненський зональний відділ Військової служби правопорядку у Збройних силах України нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 30.10.2015 року по 01.03.2019 року з врахуванням проведеної виплати, з встановленням базового місяця - жовтень 2015 року та березень 2018 року.
В обґрунтування вимог позовної заяви позивач зазначає, що виключений з усіх видів забезпечення і списків військової частини з 02 березня 2019 року. 
Позивач вважає, що на час служби мав право на виплату індексації грошового забезпечення, яку відповідач протиправно не виплати за час служби та при звільненні. 
У зв`язку з цим позивач просить суд зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 30.10.2015 року по 01.03.2019 року.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року адміністративний  позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії Рівненського зонального відділу Військової служби правопорядку у Збройних силах України щодо не правильного нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 з 30.10.2015 року по 01.03.2019 року, з встановленням базового місяця січень 2008 року та березень 2018 року.
Зобов`язано Рівненський зональний відділ Військової служби правопорядку у Збройних силах України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , індексацію грошового забезпечення за період з 30.10.2015 року по 28.02.2018 року з встановленням базового місяця - січень 2008 року, з урахуванням виплачених сум.
Зобов`язано Рівненський зональний відділ Військової служби правопорядку у Збройних силах України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 01.03.2019 року з встановленням базового місяця - березень 2018 року, з урахуванням виплачених сум. 
Не погодившись із рішення суду першої інстанції його оскаржив відповідач, подавши апеляційну скаргу, в якій просить це рішення скасувати та відмовити в задоволенні позову.
Позиція відповідача у справі зводиться до того, що відповідач нарахував та виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення за вказаний ним період із застосуванням жовтня 2015 року та березня 2018 року як базових місяців.
Заслухавши суддю – доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.
Суд першої інстанції встановив те, що наказом начальника Рівненського зонального відділу Військової служби правопорядку від 01.03.2019 року № 47 (по стройовій частині) позивача, звільненого наказом начальника Рівненського ЗВ ВСП №4-РС (по особовому складу) від 14.02.2019 року з військової служби у запас за підпунктом «а» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (у зв`язку із закінченням строку контракту), з 02.03.2019 року знято з усіх видів забезпечення та виключено зі списків особового складу зонального відділу.
22.10.2020 року позивач звернувся до відповідача зі зверненням, в якому просив надати інформацію щодо нарахування та виплати належної йому індексації грошового забезпечення. Також позивач просив нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з 16.12.2014 року по 01.03.2019 року, з встановленням базового місяця - січень 2008 року та березень 2018 року.
Листом від 03.11.2020 року № 3433 відповідач повідомив позивача, що нарахування та виплата індексації грошового забезпечення проводилась позивачу в період проходження служби в Рівненському ЗВ ВСП на підставі керівних документів в межах визначених нормативно-правовими актами України. 
Відповідно до листа Директора Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 26.03.2018 року № 248/1485 у межах наявного фінансового ресурсу можливості виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України у січні 2016 року - лютому 2018 року у Міністерстві оборони України не було. Відповідно до п.5 вказаного Порядку №1078, проведення індексації грошових доходів населення, індекс споживчих цін у березні 2018 року рівний 1 та індексація грошового забезпечення не нараховується. У зв`язку з цим, лише в грудні 2018 року військовослужбовці набули право на індексацію грошового забезпечення. З грудня 2018 року по день звільнення позивачу було нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення, встановленим порядком. На даний час у Рівненського ЗВ ВСП відсутні правові підстави для нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення військовослужбовців за період 16.12.2014 року по 01.03.2019 року, з встановленням базового місяця - січень 2008 року та березень 2018 року. 
Приймаючи рішення у цій справі суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення за період з 30.10.2015 року по 28.02.2018 року, із застосуванням базового місяця - січень 2008 року, а за період з 01.03.20218 року по 01.03.20219 року, із застосуванням базового місяця – березень 2019 року.
Апеляційний суд не погоджується із таким висновком суду з огляду на таке.
Відповідно до частини другої статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII) до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Частиною  3 та 4 статті 9 Закону № 2011-XII визначено, що грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. 
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені  Законом України від 03 липня 1991 року №  1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон №  1282-ХІІ).
У статті 1 Закону № 1282-XII визначено, що індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Відповідно до статті 2 Закону № 1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Згідно з частиною 1 статті 4 Закону № 1282-XII індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Частинами 1, 2 та 6 статті  5 Закону № 1282-XII встановлено, що підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів. Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення регулюються Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 (далі - Порядок № 1078).
У пункті 1-1 Порядку № 1078 визначено, що обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06.02.2003 року № 491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».
Пунктом 4 Порядку № 1078 встановлено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексується, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).
Згідно з п. 6 Порядку № 1078, виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати населенню, а саме:
1) підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів;
2) підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету;
3) об`єднання громадян підвищують розміри оплати праці за рахунок власних коштів;
4) індексація допомоги по безробіттю, що надається відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, проводиться за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття;
5) індексація стипендій особам, які навчаються, проводиться за рахунок джерел, з яких вони сплачуються;
6) індексація розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, проводиться за рахунок коштів платника аліментів;
7) індексація сум відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також сум, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їх сімей, проводиться за рахунок джерел, з яких вони сплачуються.
У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговості його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході.
Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.
Відповідно до пункту 5 Порядку № 1078 у редакції постанови Кабінету Міністрів України № 1013 від 09.12.2015 року, яка набрала чинності з 15.12.2015 року у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.
Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.
Сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу.
Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.
Таким чином, на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації.
При цьому, індексація не нараховується, якщо розмір підвищення посадового окладу перевищує величину індексу споживчих цін.
Відповідач, відмовивши позивачу у проведенні індексації, не заперечує ту обставину, що позивач має право на виплату індексації, однак вказав, що індексація не може бути виплачена, оскільки у державному бюджеті відсутні кошти на ці цілі, а виплата індексації прямо залежить від бюджетного фінансування.
Проте, апеляційний суд вважає, що виплата індексації грошового забезпечення здійснюється за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні і обмежене фінансування, жодним чином, не впливає на право позивача отримати індексацію грошового забезпечення, що є предметом спору у цій справі.
Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 07 серпня 2019 року у справі № 825/694/17 та постанові від 19 березня 2020 року у справі № 820/5286/17.
Апеляційний суд встановив те, що відповідач не нарахував та не виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 30.10.2015 року по 01.03.2019 року, отже у відповідача є відповідний обов`язок щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення, зважаючи на те, що цей обов`язок не залежить від бюджетного фінансування на ці цілі.
Що стосується базового місяця для індексації грошового утримання, то апеляційний суд зазначає наступне.
Статтею 5, 9 та 10 Закону №  1282-ХІІ передбачено, що підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.
Індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів.
Індексація доходів працюючого населення проводиться за основним місцем роботи.
Крім того постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2002 року № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення» затверджено відповідний Порядок.
Проаналізувавши правові положення Закону №  1282-ХІІ та Порядку № 1078, апеляційний суд дійшов висновку, що обчислення, нарахування та виплата індексації грошового забезпечення належить до виключних повноважень роботодавця. А тому ні суд, ні позивач не може перебирати на себе ці повноваження і обчислювати самостійно суму індексації.
Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».
Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.
Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.
У цій правовій ситуації індексація не була нарахована та виплачена позивачеві за період з 30.10.2015 року по 01.03.2019 року. Доказів протилежно ні позивач, ні відповідач не надали.
Тобто, питання про те, який базовий місяць буде використаний відповідачем при нарахуванні індексації за цей період є передчасним, оскільки у цій частині, права позивача ще не порушені.
Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 15 жовтня 2020 року в справі № 240/11882/19.
Отже, підстави для зобов`язання відповідача здійснити розрахунок індексації грошового забезпечення позивача з урахуванням базового місяця «січень 2008 року» та «березень 2018 року» за період з 30.10.2015 року по 01.03.2019 року відсутні. 
Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
З огляду на вищевикладене, у зв`язку з неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права, апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправними дії відповідача щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення у період з 30.10.2015 року по 01.03.2019 року та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 30.10.2015 року по 01.03.2019 року. У задоволенні інших позовних вимог необхідно відмовити.
Судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                  П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Рівненського зонального відділу Військової служби правопорядку у Збройних силах України задовольнити частково.
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року в справі № 460/8521/20 скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Рівненського зонального відділу Військової служби правопорядку у Збройних силах України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 30.10.2015 року по 01.03.2019 року.
Зобов`язати Рівненський зональний відділ Військової служби правопорядку у Збройних силах України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 30.10.2015 року по 01.03.2019 року.
У задоволенні інших позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, за наявності яких, постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя	 	Р. Б. Хобор 	
судді	 	Р. П. Сеник 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк  	
Повний текст постанови складений  11.08.2021 року