ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
17 серпня 2021 року           справа №360/1128/21 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Гаврищук Т.Г., Гайдар А.В., секретар судового засідання Антонюк А.С., за участю представника відповідача Костенко А.М., розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 24 травня 2021 року (повний текст складено 24 травня 2021 року в м. Сєвєродонецьк) у справі № 360/1128/21 (суддя І інстанції – Пляшкова К.О.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Луганській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),- 

                                                      У С Т А Н О В И В: 

09 березня 2021 року ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся з позовом до суду до Головного управління ДПС у Луганській області (далі – відповідач, ГУ ДПС у Луганській області) про визнання протиправною та скасування вимоги відповідача про сплату боргу (недоїмки) від 25 листопада 2020 року № Ф-371 щодо зобов`язання позивача сплатити борг зі сплати єдиного внеску на загальну суму 58867,45 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 27 квітня 2004 року позивач є фізичною особою-підприємцем, перебуває на спрощеній системі оподаткування з 01 січня 2012 року. 
Також позивач зазначає, що є пенсіонером і перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Луганській області та отримує пенсію за вислугу років з 18 грудня 2002 року - довічно. Позивач перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради, де йому відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14.05.2015 № 285 “Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” призначено державну соціальну компенсацію витрат на продукти харчування потерпілим внаслідок Чорнобильської катастрофи II категорії з 11 жовтня 2006 року - довічно.
У грудні 2020 року позивачем отримана вимога про сплату боргу (недоїмки) від 25 листопада 2020 року № Ф-371, якою позивачу повідомлено, що станом на 31 жовтня 2020 року за ним обліковується заборгованість зі сплати єдиного внеску, штрафів, пені в сумі 58867,45 грн, у тому числі 58708,65 грн - недоїмка; 40,00 грн - штрафи; 118,80 грн - пеня.
Не погодившись з оскаржуваною вимогою, позивач письмово звернувся до відповідача із заявою про те, що відповідно до чинного законодавства, на думку позивача, він звільнений від сплати єдиного соціального внеску у зв`язку з тим, що є пенсіонером та потерпілим внаслідок Чорнобильської катастрофи II категорії. Позивач 13 січня 2021 року отримав відповідь відповідача від 08 грудня 2020 року № ФОП/28655, якою, на думку позивача, відповідач не обґрунтував правомірність винесення вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 25 листопада 2020 року № Ф-371. Тому позивач повторно звернувся до відповідача, на яке 27 лютого 2021 року отримав відповідь, з якою він не погоджується.
Позивач вважає, що фізичні особи-підприємці, які отримують пенсію і які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на підставі частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VI, проте не позбавлені права сплачувати цей внесок на добровільній основі. 
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 24 травня 2021 року у справі № 360/1128/21 позов задоволено, внаслідок чого визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у Луганській області від 25 листопада 2020 року № Ф-371, якою ОСОБА_1 визначено суму боргу по сплаті єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 58867,45 грн.
Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.                                                                                                    В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що фізичні особи-підприємці, яким призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону № 2262-ХІІ, не є пенсіонерами за віком у розумінні Закону № 2464-VI і зобов`язані нараховувати та сплачувати єдиний внесок на загальних підставах. Окрім цього, на сьогодні обмін даними між Державною податковою службою України (далі - ДПС України), Пенсійним фондом України (далі - ПФУ) та фондами соціального страхування відбувається відповідно до протоколів обміну інформацією, розроблених на виконання Порядку обміну інформацією між Міністерством доходів і зборів України, Пенсійним фондом України і а фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 19.09.2013 № 494, постановою правління Пенсійного фонду України від 19 вересня 2013 року № 16-1, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 09.10.2013 за№ 1733/24265 (далі - Порядок). Відповідно до норм Порядку, ПФУ надає ДПС України інформацію щодо фізичних осіб (платників єдиного внеску) про те, що вони є пенсіонерами за віком або інвалідами із зазначенням дати встановлення пенсії або інвалідності. Право щодо визначення фізичних осіб-підприємців, які відповідають всім вимогам, зазначеним в частині четвертій статті 4 Закону № 2464-VI та які є пенсіонерами за віком відповідно до Закону № 1058-IV, належить виключно ПФУ.
Відповідно до змін, внесених Законом України від 13.05.2020 № 592-ІХ “Про внесення змін до Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” щодо усунення дискримінації за колом платників” з 01 січня 2021 року звільняються від сплати за себе єдиного внеску фізичні особи-підприємці, які отримують пенсію за вислугу років. Відповідно, фізична особа-підприємець, яка отримує пенсію за вислугу років, до кінця 2020 року повинна сплачувати ЄСВ за себе на загальних підставах.
Також, в апеляційній скарзі відповідач зазначає, що позов слід залишити без розгляду, у зв`язку з тим, що оскаржувана вимога отримана позивачем 01 грудня 2020 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Позивач звернувся до суду з пропущенням десятиденного строку, визначеного статтею 25 Закону № 2464-VI. Позивачем не надано доказів звернення до органу доходів і зборів вищого рівня зі скаргою щодо оскарження вимоги про сплату боргу в межах визначеного законом строку.
У відзиві на апеляційну скаргу позивачем висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін.
В судовому засіданні в режимі відеоконференції представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги.                                                                                          Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.  
Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла  наступного. 
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що згідно з копією свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця від 27 квітня 2004 року серії В00 № 047928 позивач з 27 квітня 2004 року зареєстрований як фізична особа-підприємець (арк. спр. 10).
Позивач з 01 січня 2012 року є платником єдиного податку, що підтверджено копією свідоцтва від 31 травня 2012 року серії НОМЕР_1 (арк. спр. 11).
З копій пенсійного посвідчення від 11 березня 2003 року серії НОМЕР_2 , посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у 1986-1987 роках (Категорія 2) від 02 листопада 1992 року серії НОМЕР_3 , довідки ГУПФУ в Луганській області від 14 червня 2018 року № 2200, довідки УПСЗН Лисичанської міської ради від 26 липня 2019 року № 862, архівної довідки Галузевого Державного архіву Міністерства оборони України від 13 квітня 2012 року № 68803/1 встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУПФУ в Луганській області та з 18 грудня 2002 року довічно отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби”, є ліквідатором наслідків аварії на ЧАЕС 2 категорії та отримує державну соціальну компенсацію витрат на продукти харчування потерпілим внаслідок Чорнобильської катастрофи ІІ категорії, брав участь в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у період з 31 жовтня 1986 по 27 січня 1987 року (арк. спр. 5, 6, 8, 9, 12).
Згідно з даними ІКП по коду платежу 71040000 станом на 31 жовтня 2020 року за позивачем обліковується недоїмка по сплаті єдиного внеску в сумі 58867,45 грн, у тому числі: недоїмка – 58708,65 грн, штрафи – 40,00 грн, пеня – 118,80 грн (арк. спр. 49-52).
Згфдно даних ІКП по коду платежу 71040000 та розрахунку боргу з ЄСВ, заборгованість виникла за позивачем в період з липня 2013 року по вересень 2020 року     (арк. спр. 48).
ГУ ДПС у Луганській області сформовано та направлено позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 25 листопада 2020 року № Ф-371, в якій вказано, що сума боргу позивача станом на 31 жовтня 2020 року становить 58867,45 грн, у тому числі: недоїмка – 58708,65 грн, штрафи – 40,00 грн, пеня – 118,80 грн (арк. спр. 53).
Оглядом копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення встановлено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 25 листопада 2020 року № Ф-371 вручена особисто позивачу 01 грудня 2020 року (арк. спр. 53).
Позивач 08 грудня 2020 року звернувся до ГУ ДПС у Луганській області із заявою за отриманням роз`яснень щодо підстав для нарахування боргу з ЄСВ, невиконання рішення суду, списання боргу, на яку отримав лист ГУ ДПС у Луганській області від 06 січня 2021 року № 29/6/12-32-13-03-13 з повідомленням про період виникнення боргу з ЄСВ, роз`ясненням щодо відсутності підстав для звільнення позивача від сплати ЄСВ, а також виконання рішення суду в справі № 360/4666/19 (арк. спр. 54, 55-57).
Також позивач звернувся до ГУ ДПС у Луганській області із заявою від 22 січня 2021 року, в якій висловив свою незгоду з відповіддю ГУ ДПС у Луганській області, оформленою листом від 06 січня 2021 року № 29/6/12-32-13-03-13, наголошував на необхідності виконання відповідачем рішення суду в справі № 360/4666/19 (арк. спр. 59-60).
На своє звернення позивачем 27 лютого 2021 року отримано лист ГУ ДПС у Луганській області від 16 лютого 2021 року зі змістом, аналогічним викладеному в листі від 06 січня 2021 року № 29/6/12-32-13-03-13 (арк. спр. 61-64, 66).
Також судом встановлено, що рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року в справі № 360/4666/19, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 07 квітня 2020 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до ГУ ДПС у Луганській області про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки) задоволено повністю; визнано протиправними та скасовано вимоги ГУ ДПС у Луганській області від 17 вересня 2019 року № Ф-371 щодо зобов`язання ОСОБА_1 сплатити борг зі сплати єдиного внеску на загальну суму 47558,27 грн, від 15 жовтня 2019 року № Ф-371 щодо зобов`язання ОСОБА_1 сплатити борг зі сплати єдиного внеску на загальну суму 47063,79 грн (арк. спр. 85-88, 89-93).
Як слідує з рішення суду в справі № 360/4666/19, позивач звернувся за оскарженням вимог ГУ ДПС у Луганській області від 17 вересня 2019 року № Ф-371, якою визначено, що станом на 31 серпня 2019 року за ОСОБА_1 облікована заборгованість по сплаті ЄСВ в загальній сумі 47558,27 грн, у тому числі: недоїмка - 47399,47 грн, штраф – 40 грн, пеня – 118,80 грн, та від 15 жовтня 2019 року № Ф-371, якою визначено, що станом на 30 вересня 2019 року за ОСОБА_1 облікована заборгованість по сплаті ЄСВ в загальній сумі 47063,79 грн, у тому числі: недоїмка – 46904,99 грн, штраф – 40 грн, пеня – 118,80 грн.
Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з тих підстав, що позивач від сплати єдиного внеску звільнений відповідно до частини четвертої статті 4 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування”, а також, що оскаржувані вимоги про сплату боргу (недоїмки) охоплюють період, в якому позивач звільнений від виконання обов`язків платника єдиного внеску, тому за цей період орган доходів і зборів не мав повноважень формувати та направляти позивачу такі вимоги.
Згідно з частиною четвертою статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне. 
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон України від 08 липня 2010 року № 2464-VI “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” (далі – Закон № 2464-VI) (тут і надалі положення Закону наведені в редакції, чинній на час винесення оскаржуваної вимоги про сплату боргу).
Єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування (пункт 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI (тут і надалі положення Закону наведені в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин – збільшення контролюючим органом недоїмки позивачу)).
Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону (частина перша статті 2 Закону № 2464-VI).
Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску (частина друга статті 2 Закону № 2464-VI).
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Частиною четвертою статті 4 Закону № 2464-VI визначено, що особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Пунктом 3 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI визначено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Статтею 9 Закону № 2464-VI визначено таке:
- обчислення єдиного внеску податковими органами у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до податкових органів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок (частина третя);
- сплата єдиного внеску здійснюється у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів для його зарахування, крім єдиного внеску, який сплачується в іноземній валюті розташованими за межами України підприємствами, установами, організаціями (у тому числі міжнародними) за працюючих у них громадян України та громадянами України, які працюють або постійно проживають за межами України, відповідно до договорів про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - договір про добровільну участь) (частина п`ята);
- єдиний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку (частина сьома);
- платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок (частина восьма);
- єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника (частина дванадцята).
Згідно з частиною першою статті 10 Закону № 2464-VI платниками, які мають право на добровільну сплату єдиного внеску, є:
члени особистого селянського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню;
особи, які досягли 16-річного віку та не перебувають у трудових відносинах з роботодавцями, визначеними пунктом 1 частини першої статті 4, та не належать до платників єдиного внеску, визначених пунктами 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, у тому числі іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають або працюють в Україні, громадяни України, які працюють або постійно проживають за межами України, якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Частиною третьою статті 10 Закону № 2464-VI визначено, що особи, зазначені в частині першій цієї статті, подають до податкового органу за місцем проживання відповідну заяву в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Податковий орган, що отримав заяву про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, має право перевіряти викладені в заяві відомості та вимагати від особи, яка подала заяву, документи, що підтверджують зазначені відомості.
З особою, яка подала заяву про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, податковим органом в строк не пізніше ніж 30 календарних днів з дня отримання заяви укладається договір про добровільну участь відповідно до типового договору, що затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до частини четвертої статті 25 Закону № 2464-VI орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. 
Відповідно до статті 1 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні:
пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом;
пенсіонер - особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім`ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом.
Згідно з частиною першою статті 10 Закону № 1058-IV особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.
Частиною першою статті 26 Закону № 1058-IV визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Відповідно до абзацу першого пункту 16 Закону № 1058-IV до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Частиною першою статті 55 Закону України від 28.02.1991 № 796-ХІІ “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” визначено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу, зокрема: учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, 
які працювали у зоні відчуження з моменту аварії до 1 липня 1986 року незалежно від кількості робочих днів, а з 1 липня 1986 року по 31 грудня 1986 року - не менше 5 календарних днів – зменшення пенсійного віку на 10 років; 
які працювали у 1987 році у зоні відчуження не менше 14 календарних днів – зменшення пенсійного віку на 8 років; 
які працювали з 1 липня 1986 року по 31 грудня 1986 року у зоні відчуження від 1 до 5 календарних днів, у 1987 році – від 10 до 14 календарних днів, у 1988 році – не менше 30 календарних днів, на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві – не менше 14 календарних днів у 1986 році – 5 років.
Згідно зі статтею 7 Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб” військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом та членам їх сімей, які одночасно мають право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором. У разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до цього Закону та Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, призначається одна пенсія за її вибором. При цьому різниця між розміром пенсії, на який особа має право відповідно до Закону України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб”, і розміром пенсії із солідарної системи відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, яка визначається в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, фінансується за рахунок коштів державного бюджету.
З системного аналізу вищевикладених правових норм слідує, що за загальними правилами орган доходів і зборів, у разі наявності недоїмки у платника єдиного внеску, надсилає такому платнику вимогу про сплату боргу.
Разом з тим, Закон № 2464-VI визначає підстави для звільнення фізичних осіб-підприємців від обов`язку сплати за себе єдиного внеску з урахуванням певних умов, передбачених частиною четвертою статті 4 цього Закону.
Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 20 березня 2018 року в справі № 805/2195/17-а, звільнення фізичної особи-підприємця, який обрав спрощену систему оподаткування, від сплати єдиного внеску можливе за наявності двох умов: по-перше, необхідно мати статус пенсіонера за віком або інваліда, по-друге, отримувати відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.
Як встановлено судом з вищеописаних доказів, позивач з 2002 року отримує пенсію за вислугу років за Законом № 2262-ХІІ. 
При цьому, позивач є ліквідатором наслідків аварії на ЧАЕС 2 категорії, який згідно з архівною довідкою працював в зоні відчуження в період з 31 жовтня 1986 року по 27 січня 1987 року більше 5 календарних днів, тому згідно зі статтею 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” має право на зменшення пенсійного віку, необхідного для призначення пенсії за віком за Законом № 1058-IV, на 10 років. 
Відповідно за встановлених обставин, суд дійшов висновку, що позивач набув право на призначення пенсії за віком за Законом № 1058-IV після досягнення 50 років, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_1 (днем народження позивача є ІНФОРМАЦІЯ_2 ).
Таким чином судом встановлено, що починаючи з 18 липня 2012 року позивач має право на пенсію за вислугу років відповідно до Закону № 2262-ХІІ та пенсію за віком відповідно до Закону № 1058-IV. Однак, згідно з положеннями статей 7 Закону № 2262-ХІІ та статті 10 Закону № 1058-IV позивач має право на призначення та отримання однієї державної пенсії за його вибором. 
Оскільки матеріалами справи підтверджено досягнення позивачем віку, необхідного для призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону № 1058-IV, суд погоджується з твердженнями позивача щодо набуття ним статусу пенсіонера за віком та звільнення від сплати єдиного внеску на підставі частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VI. 
З системного аналізу вищевикладених положень Закону № 2464-VI слідує, що позивач, який зареєстрований як фізична особа-підприємець, яка обрала спрощену систему оподаткування, може бути платником єдиного внеску виключно за умови його добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, що передбачає собою укладення договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
ГУ ДПС у Луганській області не надано суду договору про добровільну участь позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. 
Оскільки відповідачем до матеріалів справи не надано допустимих доказів добровільної участі позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, суд дійшов висновку, що позивач не є платником єдиного внеску, що виключає обов`язки щодо своєчасного та в повному обсязі нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску та унеможливлює направлення контролюючим органом вимоги про сплату боргу (недоїмки) з ЄСВ, якою охоплено період з липня 2013 року по вересень 2020 року, тобто період протягом якого позивач був звільнений від сплати ЄСВ. 
Також відповідачем при направленні оскаржуваної вимоги не враховано вищевказане рішення суду від 16 грудня 2020 року в справі № 360/4666/19, в якому судом встановлено, що позивач від сплати єдиного внеску звільнений відповідно до частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VI.
З огляду на вищевикладене судом відхиляються як безпідставні твердження відповідача, що позивач має сплачувати за себе ЄСВ на загальних підставах до кінця 2020 року та звільнений від сплати єдиного внеску тільки з 01 січня 2021 року у зв`язку з набранням чинності Законом України від 13.05.2020 № 592-ІХ “Про внесення змін до Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” щодо усунення дискримінації за колом платників”.
Інші твердження відповідача не спростовують встановлених судом обставин, тому не впливають на результат розгляду справи.
Підсумовуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимога ГУ ДПС у Луганській області від 25 листопада 2020 року № Ф-371 на загальну суму 58867,45 грн не відповідає критеріям правомірності, закріпленим у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, та підлягає скасуванню. Відповідно, позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Стосовно доводів апеляційної скарги щодо залишення позову без розгляду, у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, колегія суддів зазначає наступне. 
З матеріалів справи судом встановлено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 25 листопада 2020 року № Ф-371 вручена особисто позивачу 01 грудня 2020 року.
Позивач 08 грудня 2020 року звернувся до ГУ ДПС у Луганській області із заявою за отриманням роз`яснень щодо підстав для нарахування боргу з ЄСВ, невиконання рішення суду, списання боргу, на яку13 січня 2021 року отримав лист ГУ ДПС у Луганській області від 06 січня 2021 року № 29/6/12-32-13-03-13 з повідомленням про період виникнення боргу з ЄСВ, роз`ясненням щодо відсутності підстав для звільнення позивача від сплати ЄСВ, а також виконання рішення суду в справі № 360/4666/19 (арк. спр. 54, 55-57).
Також позивач звернувся до ГУ ДПС у Луганській області із заявою від 22 січня 2021 року, в якій висловив свою незгоду з відповіддю ГУ ДПС у Луганській області, оформленою листом від 06 січня 2021 року № 29/6/12-32-13-03-13, наголошував на необхідності виконання відповідачем рішення суду в справі № 360/4666/19 (арк. спр. 59-60).
На своє звернення позивачем 27 лютого 2021 року отримано лист ГУ ДПС у Луганській області від 16 лютого 2021 року зі змістом, аналогічним викладеному в листі від 06 січня 2021 року № 29/6/12-32-13-03-13 (арк. спр. 61-64, 66).
Позовну заявою, яка надійшла до суду 09 березня 2021 року, згідно з відбитком штампу на поштовому відправленні здано на пошту 06 березня 2021 року (арк. спр. 22).
Оцінивши аргументи позивача, зважаючи, що обмеження права на звернення до суду повинно бути пропорційним меті правової визначеності, а також що через незначний проміжок часу, що минув з дня прийняття відповідачем оскаржуваної вимоги до дня звернення до суду з цим позовом, докази сторін не втратили визначеності, та спірне питання може бути повно досліджено судом, колегія суддів, враховуючи активну поведінку позивача щодо вирішення спору, дійшла висновку про поважність причини пропуску позивачем строку звернення до суду.
При викладених обставинах, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про задоволення позову.
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                                    ПОСТАНОВИВ  :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 24 травня 2021 року у справі № 360/1128/21 - залишити без задоволення.                                                                                  
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 24 травня 2021 року у справі № 360/1128/21 - залишити без змін.                                                                                           Повне судове рішення складено 19 серпня 2021 року.    
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                А.А. Блохін

Судді                                                                                                      Т.Г. Гаврищук

                                                                                                                А.В. Гайдар