ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

3 серпня 2021 року                                                                                   
м. Чернівці
справа № 716/835/20
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Одинака О. О. 
суддів: Владичана А.І., Половінкіної Н.Ю.
секретар Герман Я.І.

позивач Веренчанська сільська рада Заставнівського району Чернівецької області

відповідач  ОСОБА_1 

апеляційна скарга  ОСОБА_1 на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 25 травня 2021 року

головуючий в суді першої інстанції суддя Стрілець Я.С.

ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
В червні 2020 року Веренчанська сільська рада Заставнівського району Чернівецької області звернулася до суду з позовом.
Позивач просив витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на
користь сільської ради квартиру АДРЕСА_1 .
Посилався на те, що в жовтні 2017 року Веренчанська сільська рада Заставнівського району Чернівецької області дізналася про те, що відповідачка ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 . Підставою виникнення права власності за відповідачем була завірена копія втраченого свідоцтва про право власності на нерухоме майно, яке видано 15 липня 2004 року виконкомом Веренчанської сільської ради. Підставою видання свідоцтва про право власності на нерухоме майно було рішення сесії Веренчанської сільської ради від 21 червня 2001 року.
Вироком Заставнівського районного суду Чернівецької області від 26 травня 2005 року встановлено, що ОСОБА_2 , яка є матір`ю ОСОБА_1 , виготовила завідомо неправдивий офіційний документ, а саме рішення сесії 23 скликання Веренчанської сільської ради про передачу в безоплатну оренду квартири АДРЕСА_1 , а також внесла до цього рішення пункт про видачу ОСОБА_1 документу, що встановлює право приватної власності на квартиру. Також ОСОБА_2 отримала бланк свідоцтва про право власності, яке в подальшому дала на підпис повноважному на той час голові сільської ради.
Рішенням 18 сесії 25 скликання від 19 грудня 2008 року за заявою ОСОБА_1 визнано недійсним свідоцтво про право власності на спірну квартиру.
Однак через 9 років відповідач ОСОБА_1 , надаючи довіреність на вчинення дій від свого імені матері ОСОБА_2 , зареєструвала спірне нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 25 травня 2021 року позов задоволено.
Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 на користь Веренчанської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області.
Суд виходив з того, що реєстрація права власності на спірну квартиру за відповідачем ОСОБА_1 та наявність відповідних відомостей в державному реєстрі є перешкодою для позивача реалізовувати своє право безперешкодного володіння та розпорядження вказаним майном. При цьому останнє вибуло у власність відповідача у незаконний спосіб, що підтверджується вироком суду, який міститься в матеріалах цивільної справи.
За час перебування в незаконному володінні спірного майна у відповідача ОСОБА_1 останнє не змінило своє початкове господарське призначення внаслідок переробки чи перебудови, а тому підстав для захисту порушеного права позивача в порядку передбаченому ст.332 ЦК України (відшкодування вартості речі) не має.
Позивачем не пропущено строк позовної давності для звернення до суду із вказаним позовом.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.
Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в позові.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Зазначала, що суд першої інстанції не врахував, що про наявність вироку Заставнівського районного суду Чернівецької області від 26 травня 2005 року позивачу було відомо до 2017 року, а перебіг строку позовної давності розпочався 16 квітня 2011 року з дня ухвалення Веренчанською сільською радою Заставнівського району Чернівецької області рішення №161-04/2011. 
В матеріалах справи відсутні докази про те, що територіальна громада села Веренчанка Заставнівського району Чернівецької області є власником квартири АДРЕСА_1 .
Задоволення позовних вимог про витребування спірної квартири у відповідачки, яка є добросовісним набувачем, призвело до покладення на останню індивідуального та надмірного тягаря.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Інші учасники справи відзив на апеляційну скаргу не подавали.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15 липня 2004 року, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , власником зазначеного майна є ОСОБА_1 (а.с. 15).
Підставою для видачі зазначеного свідоцтва було рішення XXVII сесії XXIII скликання Веренчанської сільської ради від 21 червня 2001 року. Зазначене свідоцтво зареєстровано в Заставнівському районному бюро технічної інвентаризації реєстровий №522 15 липня 2004 року за номером 400297.
Вироком Заставнівського районного суду Чернівецької області від 26 травня 2005 року ОСОБА_2 , яка є матір`ю відповідача ОСОБА_1 , визнано винною за ст.15 - ч.5 ст. 191, ч.І ст.366, ч.З ст.358 КК України та призначено покарання. Вироком встановлено, що в липні 2001 року ОСОБА_2 виготовила завідомо неправдивий офіційний документ - рішення Веренчанської сільської ради від 21 червня 2001 року про передачу в безоплатну оренду квартири АДРЕСА_1 , своїй доньці ОСОБА_1 , з правом подальшого викупу, а також внесла до цього рішення пункт про видачу ОСОБА_1 документа, що встановлює право приватної власності останньої на квартиру. ОСОБА_2 підписала це рішення та поставила на ньому відтиск гербової печатки. Крім того, остання 14 липня 2004 року звернулася до Заставнівського РБТІ із заявою про оформлення свідоцтва про право власності на цю квартиру, надавши раніше підроблене нею рішення сільської ради від 21 червня 2001 року (а.с. 10- 13).
Рішення Веренчанської сільської ради Заставнівського районного суду Чернівецької області від 19 грудня 2008 року, на підставі заяви ОСОБА_1 , визнано недійсним свідоцтво про право власності на спірну квартиру на ім`я ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , а також закрито номер у погосподарській книзі, який закріплений за ОСОБА_1 (а.с. 14).
Згідно п. 1.1 рішення Веренчанської сільської ради Заставнівського районного суду Чернівецької області від 26 квітня 2011 року №161-04/2011 «Про відміну рішень сільської ради» відмінено рішення 27 сесії 23 скликання від 21 червня 2001 року «Про передачу квартири АДРЕСА_2 в оренду безоплатно з подальшим викупом».
Відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12 вересня 2017 року №37020575 на підставі заяви ОСОБА_2 проведено державну реєстрацію права власності квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (а.с.20).
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12 вересня 2017 року проведено реєстрацію права власності за відповідачем ОСОБА_1 на підставі вищевказаного рішення державного реєстратора. Як підставу виникнення права власності зазначено завірену копію втраченого свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія та номер НОМЕР_1 , виданий 15 липня 2004 року, видавник - виконком Веренчанської сільської ради; публікація в пресі про втрату правовстановлюючого документа, виданий 31 серпня 2017 року видавник газета «Голос краю»; зведений оціночний акт, виданий 22 червня 2001 року, видавник Заставнівське РБТІ (а.с.16).
Відповідно до інвентарної картки №16 обліку основних засобів в бюджетних установах вбачається, що адмінбудинок (контора), який знаходиться по АДРЕСА_1 перебуває на балансі Веренчанської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області з 25 червня 2001 року за номером 10320010 (а.с.26). 
З рішення Веренчанської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області №161-04/2011 від 26 квітня 2011 року вбачається, що після ліквідації селянської спілки «Буковина» на баланс сільської ради надійшла нежитлова будівля адмінбудинку, яка знаходиться по АДРЕСА_1 . Напротязі 2001 року, а саме рішеннями 27 та 28 сесій 23 скликання від 21 червня 2001 року та 25 грудня 2001 року вирішено передати безоплатно та продати жителям села квартири в нежитловій будівлі з видачею ордерів на них, відкриття господарських номерів та виділенням земельних ділянок біля даної будівлі.
Однак рішень про реконструкцію даної нежитлової будівлі під житлові квартири, про внесення змін в генплан забудови села сільською радою не приймались. На даний час нежитлова будівля перебуває на балансі сільської ради і будь-яке розміщення житлових квартир в ній неможливе (а.с.96).
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови 
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.
Так, статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Статтею 387 ЦК України встановлено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до частини 1 статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:
1)        було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 
2)        було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;
3)        вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.
Апеляційний суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.
Так, віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. 
У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.
Отже, право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. 
Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.
Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.
Такий висновок Верховний Суд виклав у постанові від 3 березня 2021 року у справі №464/3135/19.
Об`єктом віндикаційного позову може бути саме індивідуально визначене майно, яке існує в натурі на момент подання позову. 
Такий висновок Верховний Суд виклав у постанові від 20 травня 2020 року у справі №161/7817/16-ц. 
З позовної заяви вбачається, що позивач посилався на те, що відповідачка порушила його право власності на квартиру.
Частиною 1 статті 382 ЦК України встановлено, що квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.
В матеріалах справи відсутні докази того, що нежитловій будівлі, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , надавався статус житлового будинку, а спірному майну статус квартири.
Позивач не надав суду доказів того, що спірна квартира належала на праві власності або користування Веренчанській сільській раді Заставнівського району Чернівецької області. В позовній заяві не зазначено як саме та на яких підставах сільська рада набула право власності на спірну квартиру.
В матеріалах справи наявні докази, які підтверджують те, що Веренчанська сільська рада Заставнівського району Чернівецької області є балансоутримувачем нежитлової будівлі, яка знаходиться по АДРЕСА_1 .
Однак, відповідно до правил статей 387, 388 ЦК України позивач, як балансоутримувач, не наділений правом заявляти вимогу про витребування майна з незаконного володіння.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постанові від 6 вересня 2019 року у справі №910/7364/18.
Крім того, відповідно до правил статей 2,5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.
Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зорустатті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція). У §145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ)від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.
У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.
Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Такі правові позиції Верховний Суд виклав в постановах від 22 травня 2019 року у справі №310/7353/13-ц та від 17 березня 2020 року у справі 274/4841/17.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
З позовної заяви вбачається, що позивач просить витребувати квартиру АДРЕСА_1 .
Однак, з матеріалів справи вбачається, що така квартира не існує в натурі.
Предметом спору фактично є частина нежитлового приміщення (адмінбудинку), яка після ліквідації селянської спілки «Буковина» перейшла на баланс Веренчанської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області.
За таких обставин позивач обрав неефективний спосіб захисту свого права на спірне нерухоме майно.
За змістом статей 256, 267 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.
Такий правовий висновок Верховний Суд виклав у постанові від 6 березня 2019 року у справі № 442/8247/16-ц.
Апеляційний суд не дає оцінку доводам сторін щодо строку позовної давності, оскільки позов є не доведеним, що є самостійною підставою для відмови в позові.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові. 
Щодо судових витрат
Згідно частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З мотивувальної частини судового рішення вбачається, що суд приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в позові.
З квитанції від 9 липня 2021 року вбачається, що відповідач за подання до суду апеляційної скарги сплатив судовий збір в сумі 3150 гривень.
Отже, з Веренчанської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області на користь ОСОБА_1 слід стягнути 3 150 гривень в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити частково.
Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 25 травня 2021 року скасувати.
В позові Веренчанської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.
Стягнути з Веренчанської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області на користь ОСОБА_1 3 150 (три тисячі сто п`ятдесят) гривень в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 4 серпня 2021 року.

Головуючий                                                         О.О. Одинак 

Судді:                                                                  А.І. Владичан 

                                               Н.Ю. Половінкіна