УКРАЇНА 
                    Житомирський апеляційний суд  
Справа №283/791/21 Головуючий у 1-й інст. Тимошенко А. О. 
Категорія 39 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого         Павицької Т. М.,
суддів                 Миніч Т.І., Микитюк О.Ю.,
розглянувши у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін в м. Житомирі  цивільну справу  №283/791/21 за позовом акціонерного товариства  комерційний  банк  «ПриватБанк» до ОСОБА_1  про стягнення боргу за кредитним договором, за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 26 травня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Тимошенка А.О. в м. Малині,
в с т а н о в и в :
У березні 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором. В обґрунтування позову зазначало, що ОСОБА_1 звернулася до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала анкету-заяву б/н від 21.01.2008. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. 
Відповідач зобов`язання за договором належним чином не виконала, унаслідок чого станом на 25 лютого 2021 року виникла заборгованість в сумі 26 836 грн 68 коп., з яких: 23 097 грн 54 коп. – заборгованість за тілом кредиту; в т.ч. 0,00 грн – заборгованість за поточним тілом кредиту; 23 097 грн 54 коп. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 00 грн 00 коп. – заборгованість за нарахованими відсотками; 3739 грн 14 коп. – заборгованість за простроченими відсотками; 00 грн 00 коп. – заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 00 грн 00 коп. – нарахована пеня; 00 грн 00 коп. – нараховано комісії. Враховуючи вищевикладене, просило стягнути з відповідача 26 836 грн 68 коп. заборгованості за кредитним договором та судові витрати.
Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 26 травня 2021 року у задоволені позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі. 
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що відповідач 08.02.2010 підписала довідку про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна» 30 днів пільгового періоду, у якій сторони погодили тип кредитної лінії, базову відсоткову ставку за користування кредитом – 3% в місяць (36% на рік), розмір та строк внесення щомісячних платежів, розмір та порядок нарахування пені за несвоєчасне погашення заборгованості та розмір штрафу при порушення строків платежів по грошовим зобов`язанням. Зазначає, що відповідач при укладенні кредитного договору був належним чином повідомлений про умови кредитування, у тому числі щодо сплати відсотків та неустойки. Вказує, що відповідач після отримання перевипущених карт за умовами укладеного з Банком договору здійснила дії щодо проведення їх активації, користувалася картками, а також отримувала кредитні кошти з власної ініціативи. Активація карток та користування картковим рахунком свідчать про укладення між сторонами кредитного договору. Вказує, що відповідач фактично використав кредитних коштів на загальну суму – 63 165,07 грн., а погасив кредитних коштів на загальну суму – 58 351,75 грн. Зазначає, що банк має право на задоволення вимог, щонайменше у розмірі 4813,32 грн., що складає фактично отримані але не повернуті кредитні кошти. Вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив розрахунок заборгованості та виписку по картковому рахунку, в результаті чого ухвалив незаконне рішення. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 08.02.2008 (у позові зазначено 21.01.2008) ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до умов і правил надання банківських послуг, відповідно до якої АТ КБ «ПриватБанк» надав ОСОБА_1 кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. На підтвердження позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» надано копію анкети-заяви ОСОБА_1 від 08 лютого 2008 року, відповідно до якої відповідач приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Вказана анкета-заява містить умови щодо розміру тіла кредиту (кредитного ліміту), розміру та порядку нарахування процентів за користування кредитом, відповідальності за невиконання умов кредитування.
Долучений до позовної заяви витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, якими передбачено порядок надання та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплату нарахованих за період користування кредитом процентів, комісії за користування кредитом та інших витрат, визначено права та обов`язки сторін договору надання банківських послуг - відповідачем не підписаний.
Відповідно до змісту анкети-заяви споживач погодився з тим, що зазначена заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають договір про надання банківських послуг, але не конкретизовано яка саме редакція Умов та Правил надання банківських послуг погоджена споживачем.
Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованості станом на 25 лютого 2021 року заборгованість ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 08 лютого 2008 року становить 26 836 грн 68 коп., з яких: 23 097 грн 54 коп. – заборгованість за тілом кредиту; в т.ч. 0,00 грн – заборгованість за поточним тілом кредиту; 23 097 грн 54 коп. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 00 грн 00 коп. – заборгованість за нарахованими відсотками; 3739 грн 14 коп. – заборгованість за простроченими відсотками; 00 грн 00 коп. – заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 00 грн 00 коп. – нарахована пеня; 00 грн 00 коп. – нараховано комісії. 
Як вбачається з довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки відповідача розмір кредитного ліміту Банком змінювався: 08.02.2008 року кредитний ліміт встановлено 1000,00 грн., 21.10.2010 року кредитний ліміт було збільшено до 1200,00 грн., 15.02.2011 року кредитний ліміт збільшено до 1400,00 грн., 06.04.2011 року кредитний ліміт було збільшено до 1600,00 грн., 24.05.2011 року кредитний ліміт збільшено до 1800,00 грн.; 08.09.2011 року кредитний ліміт було збільшено до 2000,00 грн., 13.07.2016 року кредитний ліміт збільшено до 2700,00 грн., 16.08.2016 року кредитний ліміт було збільшено до 3000,00 грн., 26.05.2017 року кредитний ліміт було збільшено до 6000,00 грн., 11.10.2018 року кредитний ліміт збільшено до 7000,00 грн., 01.02.2019 року кредитний ліміт збільшено до 10000,00 грн.; 28.11.2019 року кредитний ліміт було збільшено до 15000,00 грн., 12.03.2020 року кредитний ліміт зменшено до 00,00 грн.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту, суд першої інстанції виходив з тих обставин, що із виписки про рух коштів вбачається, що частина із сплачених відповідачем коштів, позивачем безпідставно було спрямовано на погашення відсотків.
Колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду, з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно із частиною першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
У частині першій статті 634 цього Кодексу передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження № 140131цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зроблено висновок, що «у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.
Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Умови та Правила надання банківських послуг, як невід`ємну частину кредитного договору.
Умовами та Правилами надання банківських послуг, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог визначено, в тому числі: порядок надання та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплату процентів нарахованих за період користування кредитом процентів, визначено права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, та інші умови.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та Правила розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом кредитор мав можливість додати до позовної заяви Умови та Правила у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, надані банком заява позичальника та Умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.
У постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) суд зазначає, що наявність у справах неоднакових редакцій та положень Умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.
Однак, враховуючи вимоги частини 2 статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, - банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, в межах кредитного ліміту.
Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17.
Разом з цим, колегія суддів звертає увагу, що заборгованість за тілом кредиту складається з поточної заборгованості (в розрахунку заборгованості графа «тіло кредиту на звітну дату») та простроченої (графа «тіло кредиту прострочене на звітну дату»). Платіж за умовами договору включає плату за користування кредитом, передбачену тарифами, і частину заборгованості по кредиту. У разі несвоєчасного або не в повному обсязі внесення щомісячного мінімального платежу сума кредиту вважається простроченою. Прострочений кредит - це кредитні кошти, які були надані клієнту та не були повернені у строк, передбачений договором.
Отже, основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за їх користування, і ця умова є істотним фактором при наданні кредитних коштів.
Згідно матеріалів справи, АТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за тілом кредиту, яка складається з двох складових, а саме: заборгованості за поточним тілом кредиту - 0 грн та заборгованості за простроченим тілом кредиту – 23097,54 грн.
З наданого банком розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що заборгованість за поточним тілом кредиту у відповідача відсутня, а сума заборгованості за простроченим тілом кредиту становить 23097,54 грн.
При цьому, колегія суддів також враховує, що кредитні кошти надані відповідачу у вигляді поновлювальної кредитної лінії, тобто, після сплати зобов`язання по внесенню кредитних коштів позичальник має змогу знову ними користуватись.
Відтак, з урахуванням факту наявності саме поновлювальної кредитної лінії, суд апеляційної інстанції не може погодитись з висновком місцевого суду про відсутність підстав для стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» суми заборгованості, яка є саме заборгованістю за простроченим тілом кредиту, оскільки після пред`явлення вимоги про повернення коштів, банк має право на отримання від позичальника як непростроченого тіла кредиту, так і простроченого, який також є кредитом, наданим ОСОБА_1 та нею не повернутий.
Таким чином, встановивши, що АТ КБ «ПриватБанк» надав ОСОБА_1 кредит, а остання його не повернула, позовні вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту, що складається зокрема із заборгованості за простроченим тілом кредиту підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до виписки з особового рахунку відповідача вбачається, що з 08.02.2008 по 10.01.2021 ОСОБА_1 було витрачено кредитних коштів на суму 72 350,73 грн., а внесено на погашення протягом зазначеного періоду 50 973,84 грн. Відтак, заборгованість за простроченим кредитом складає 21 376,89 грн, а тому, зазначена сума заборгованості підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 23 097,54 грн підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог в цій частині, а саме стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 21 376,89 грн.
Щодо стягнення заборгованості за простроченими відсотками, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення позову в цій частині з огляду на наступне.
АТ КБ «ПриватБанк», пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за тілом кредиту, заборгованість за процентами.
Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення відсотків суд першої інстанції виходив з того, що у заяві позичальника процентна ставка не зазначена, а витяг з Тарифів та Витяг з Умов, які містяться в матеріалах даної справи без підпису відповідача - не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви. При цьому суд послався на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Матеріалами справи встановлено, що АТ КБ ПриватБанк на підтвердження своїх позовних вимог надало копію анкети-заяви позичальника від 08 лютого 2008 року.
У заяві позичальника від 08 лютого 2008 року сторони узгодили базову процентну ставку за кредитом на момент підписання договору в розмірі 3% на місяць, тобто 36% на рік.
Звертаючись з позовом банком надано суду підписану позичальником довідку про умови кредитування з використанням «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» згідно якого базова відсоткова ставка становить 3% на місяць, тобто 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитним договором.
Вказане не враховано судом першої інстанцій під час вирішення питання щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за простроченими відсотками, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.
Так, зазначаючи, що надані позивачем, банком, докази взагалі не містили умов, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, суд у порушення вимог статей 89, 264-265, 382 ЦПК України не звернув уваги на те, що у заяві позичальника від 08 лютого 2008 року, яку суду надав банк, процентна ставка зазначена 3% на місяць, тобто 36% на рік.
Підписавши заяву, яка є складовою частиною кредитного договору, позичальник відповідно до статей 3, 627 ЦК України добровільно погодив такі умови кредитного договору, взяв на себе відповідні зобов`язання.
Отже, оскаржуване судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за простроченими відсотками з підстав, передбачених статтею 376 ЦПК України, необхідно скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за простроченими відсотками задовольнити.
Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до пунктів 3,4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи, що суд першої інстанції крім порушень норм матеріального права, не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту та відсотками, зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог банку та стягнення з відповідача на його користь заборгованості за простроченим тілом кредиту у сумі 21 376,89 грн та заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 3739,14 грн.
За правилами частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове судове рішення, він відповідно, змінює розподіл судових витрат.
За приписами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням того, що позовна заява АТ КБ «ПриватБанк» задоволена на 93,58% (з 26 836,68 грн до 25 116,03 грн), тому сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» за подання позовної заяви становить 2124,26 грн (93,58% від 2270,00 грн.).
При поданні апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» було сплачено 3405,00 грн, а тому сума судового збору яка підлягає стягненню з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» за подання апеляційної скарги складає 3186,39 грн. (93,58% від 3405,00 грн.).
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд 
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 26 травня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позовні вимоги акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 08.02.2008 року в розмірі 25 116 грн 03 коп., яка складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту у сумі 21 376 грн 89 коп. та заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 3 739 грн 14 коп.
В іншій частині позовних вимог про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 2124 грн 26 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 3186 грн 39 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Головуючий
Судді