УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
13 серпня 2021 року
м. Київ
 
справа № 646/1170/18
провадження № 61-13097ск21
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І. розглянувшикасаційну скаргу ОСОБА_1 , підписану представником ОСОБА_2 , на рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 10 грудня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 06 липня                     2021 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Дергачівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області, прокуратури Харківської області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів слідства, прокуратури, 
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Дергачівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області, прокуратури Харківської області, Державної казначейської служби України, у якому            з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати дії Дергачівського ВП ГУНП в Харківській області та прокуратури Харківської області, які виявились в незаконному переслідуванні та триманні в місцях позбавлення волі без достатніх на те підстав та                в застосуванні заходів психологічного тиску під час досудового слідства; стягнути                    з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 1 000 000,00 грн в рахунок компенсації моральної шкоди завданої неправомірними діями органами досудового розслідування та прокуратури.
Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 починаючи з 2008 року по грудень 2014 року незаконно переслідувався органами прокуратури та досудового слідства, а це загалом становить 72 місяця та в результаті незаконних дій органів досудового слідства, прокуратури та суду, зазнавав шкоди як громадянин, батько, чоловік та син. У грудні 2008 СУ ГУМВС України в Харківській області порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_1 за ознаками частини першої статті 115 КК України та 12 січня 2009 року йому пред`явлено обвинувачення за частиною першої статті 115 КК України, а в березні 2009 року СУ ГУМВС України в Харківській області змінені підстави порушення кримінальної справи з частиною першою статті115 КК України на пунктів 12 частини другої статті 115 КК України. 24 березня 2009 року СУ ГУМВС України в Харківській області відносно нього порушено кримінальну справу за частиною четвертою статті 187 КК України за фактом розбійного нападу відносно ОСОБА_3 .
Зазначив, що явка з повинною була написана ним внаслідок застосування заходів психологічного тиску, позивач вимушений був визнати свою винуватість у скоєнні розбійного нападу та умисного вбивства ОСОБА_3 нібито за попередньою змовою з ОСОБА_4 . Кримінальна справа декілька разів поверталася на додаткове розслідування, а саме 09 квітня 2010 року - на підставі ухвали Апеляційного суду Харківської області; 03 жовтня 2012 року - на підставі ухвали Дергачівського районного суду Харківської області. 14 грудня 2012 року відомості по кримінальній справі внесено до ЄРДР за № 12012220140000634. 14 січня 2013 року стосовно ОСОБА_1 складено обвинувальний акт за частиною четвертою статті 187 КК України та пунктів 6, 12 частини другої статті 115 КК України, який було направлено до суду для розгляду по суті. 27 грудня 2013 року Дергачівським районним судом Харківської області ОСОБА_1 виправдано за частиною четвертою статті 87, пунктів 6, 12 частиною другою статті 115 КК України у зв`язку з не доведенням вчинення кримінального правопорушення. 08 квітня 2014 року Апеляційним судом Харківської області виправдувальний вирок Дергачівського районного суду Харківської області скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції. 09 жовтня 2014 року ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області обвинувальний акт повернуто для усунення недоліків і приведення у відповідність до вимог статей 291, 293 КПК України.
19 грудня 2014 року прокуратурою Харківської області кримінальне провадження стосовно позивача за частиною четвертою статті 187 КК України та пунктів 6, 12 частиною другою статті 115 КК України закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 284 КПК України. Вважав, що незаконно перебував під кримінальним переслідуванням з грудня 2008 по 19 грудня 2014 року, тобто 6 років. Зазначив, що до нього Дергачівським ВП ГУНП в Харківській області застосовували тортури, знущались та психологічно давили на нього, в результаті чого під страхом за своє життя та життя своїх рідних він підписав явку з повинною і в подальшому підписував різноманітні документи, в яких нічого не розумів, так як не є юристом. Посилався на те, що за період проведення формального досудового слідства він знаходився під арештом в слідчому ізоляторі Харківської області, де на нього також здійснювали, на вимогу прокуратури, акти психологічного впливу шляхом приниження та різноманітних покарань: догана, поміщення до карцерного приміщення, тощо. За ці 6 років він втратив усі свої соціально-корисні зв`язки. Діти боялися свого батька, дружина перестала спілкуватися з ним, мати відмовилась від нього. Йому взагалі хотілося покінчити життя самогубством і спроби в нього були. За період незаконного кримінального переслідування, стан здоров`я погіршився, з`явилися психічні розлади, самотині захворювання. Протягом 6 років він не мав змоги спостерігати як ростуть його діти, допомагати дружині та матері.
Рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 10 грудня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Суд першої інстанції виходив із того, що право на відшкодування шкоди в позивача відсутнє, оскільки на початку досудового слідства та під час судового розгляду він давав покази на підтвердження своєї вини, тобто шляхом самообмови, яка була добровільною й завідомо неправдивою, перешкоджав з`ясуванню істини в справі й така самообмова була добровільною, завідомо неправдивою та зафіксована матеріалами кримінального провадження. Доказів про те, що самообмова стала наслідком застосування до ОСОБА_1 насильства, погроз та інших незаконних заходів, позивач суду не надав і таких доказів матеріали справи не містять. 
Не погоджуючись з цим судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.
Постановою Харківського апеляційного суду від 06 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, виходив з того, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги були предметом дослідження судом першої інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.
04 серпня 2021 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_5 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати Червонозаводського районного суду міста Харкова від 10 грудня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 06 липня 2021 року, ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Підставами касаційного оскарження представник позивача зазначає неправильне застосування норм матеріального та порушення процесуального права, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладений у постановах Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 459/928/19, від 26 лютого 2020 року у справі № 366/2026/18.
Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів попередніх інстанцій не відповідають фактичним обставинам справи, зі змісту вироку Дергачівського районного суду Харківської області від 27 грудня 2013 року та постанови Харківської обласної прокуратури від 19 грудня 2014 року не вбачається, що ОСОБА_1                  здійснив самообмову, а навпаки зазначено, що обвинувачений вину не визнає. Отже, судами не встановлено факт самообмови, ОСОБА_1 вину не визнавав, нікого не захищав, оскільки не мав цілі. ОСОБА_1 засуджений довічно, строк ув`язнення не змінився б, незалежно від визнання ним вини.
Касаційна скарга подана у передбачений статтею 390 ЦПК України строк та з дотриманням вимог статті 392 ЦПК України, зокрема касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України. 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Суди встановили, що 25 липня 2008 року СВ Золочівського РВ ГУМВС України в Харківській області порушено кримінальну справу № 80080056 за фактом умисного вбивства ОСОБА_3 за частиною першої статті 115 КК України.
13 грудня 2008 року ОСОБА_1 написав явку з повинною, у якій повідомив про обставини вбивства ОСОБА_3 , скоєного спільно з ОСОБА_4 . 
Згідно копії протоколу відтворення обстановки та обставин події від 18 грудня             2008 року обвинувачений ОСОБА_1 добровільно погодився повідомити про обставини, які відбулися 04 грудня 2008 року, за якими він обвинувачувався                                    у кримінальній справі № 80080090, а також стосовно його явки, написаної 13 грудня 2008 року. При цьому зазначив, що до нього не застосовувались недозволені методи психологічного та фізичного впливу.
Відповідно до протоколу допиту обвинуваченого ОСОБА_1 від 17 грудня 2008 року, ознайомившись із постановою про притягнення його як обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених пунктами 6, 12, 13 частини другої статті 115 КК України, заявив, що він повністю визнає себе винним у пред`явленому обвинуваченні. На питання слідчого чи застосовувались до нього недозволені засоби психологічного та фізичного впливу, ОСОБА_1 відповів, що не застосовувались.
На стадії судового розгляду справи ОСОБА_1 свою вину у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень не визнав та відмовився давати показання на підставі статті 63 Конституції України.
Справа розглядалася судом та передавалася для продовження розслідування неодноразово. 
Постановою старшого прокурора відділу прокуратури Харківської області від                           19 грудня 2014 року кримінальне провадження стосовно ОСОБА_1 та                    ОСОБА_4 , підозрюваних у вчиненні злочинів, передбачених частини 4 статті 187, пунктів 6, 12 частини другої статті 115 КК України закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 284 КК України у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведення їх винуватості в суді і вичерпанням всіх можливостей їх отримання. 
Запобіжні заходи обрані стосовно підозрюваного ОСОБА_1 у вигляді тримання під вартою на підставі статті 203 КПК України скасовано.
Згідно із пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту                  1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Згідно з частиною четвертою статті 1176 ЦК України фізична особа, яка в процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди.
У постанові Верховного Суду від 25 квітня 2019 року у справі № 704/696/16-ц зазначено, що «під самообмовою слід розуміти завідомо неправдиві показання підозрюваного, обвинуваченого, підсудного. Суди мають враховувати причини, які спонукали особу до самообмови, оскільки у статті фактично йдеться про умисел на самообмову. Проте самообмова, яка стала наслідком застосування до громадянина насильства, погроз чи інших незаконних заходів, не перешкоджає відшкодуванню шкоди. При цьому факт насильства, погроз та інших незаконних заходів має бути встановлений слідчими органами, прокурором чи судом. Тобто самообмова, яка виключає відшкодування шкоди, має бути добровільною, завідомо неправдивою, мати на меті перешкодити з`ясуванню істини й бути зафіксованою в матеріалах справи.».
Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, встановивши, що самообмова ОСОБА_1 була добровільною, завідомо неправдивою та зафіксована матеріалами кримінального провадження. Доказів про те, що самообмова стала наслідком застосування до ОСОБА_1 насильства, погроз та інших незаконних заходів, позивач суду не надав і таких доказів матеріали справи не містять дійшов правильного висновку, що право на відшкодування шкоди у ОСОБА_1 відсутнє.
Доводи касаційної скарги про те, що зі змісту процесуальних рішень не вбачається, що ОСОБА_1 здійснив самообмову, а навпаки вину не визнавав, цілі для самообмови не мав, оскільки засуджений довічно, визнання вини за вчинення злочину, за яким закрито провадження у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведення їх винуватості в суді і вичерпанням всіх можливостей їх отримання не мало на меті вигоди є необґрунтованими та такими, що зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до норм статті 400 ЦПК України не входить до повноважень Верховного Суду.
Посилання на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 459/928/19, від 26 лютого 2020 року у справі № 366/2026/18 необґрунтовані, оскільки у справі № 459/928/19 суд першої інстанції встановив, що «обвинувачений своєї вини не визнав. Про наявність факту самообмови не йдеться і в повідомленні про підозру», у справі № 366/2026/18 «позивач надавала покази під час розгляду кримінального провадження, які не змінювала і під час нового розгляду кримінального провадження, за результатами якого судом постановлено виправдувальний вирок. Обставини самообмови зі сторони ОСОБА_1, які б перешкоджали органу слідства з`ясувати істину та виконати слідством свій обов`язок щодо всебічного, повного та об`єктивного розслідування справи, суди не встановили.», тобто вони зроблені за інших фактичних обставин.
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги.                      З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ,                            від 19 грудня 1997 року).
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
У пункті 1 частини третьої статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.
Оскільки суд касаційної інстанції зробив висновок про необґрунтованість касаційної скарги на підставі пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України, то відсутні підстави для висновку про те, що суд не дослідив зібрані у справі докази згідно пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.
Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами першої та шостої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , підписаною представником ОСОБА_2 , на рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 10 грудня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 06 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дергачівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області, прокуратури Харківської області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів слідства, прокуратури.
Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подавала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                          М. М. Русинчук  
                                                                                                    Н. О. Антоненко
                                                                                                    В. І. Крат