П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  560/7260/20 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Козачок І.С.   
Суддя-доповідач -  Біла Л.М.   
16 липня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Білої Л.М. 
суддів:  Курка О. П.  Гонтарука В. М. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 26 березня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу охорони здоров`я "Хмельницький обласний центр медико-соціальної експертизи", Державного управління "Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності МОЗ України" про визнання відмови, дій протиправними, стягнення шкоди, 
В С Т А Н О В И В :
В листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального закладу охорони здоров`я "Хмельницький обласний центр медико-соціальної експертизи", Державного управління "Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності МОЗ України", в якому просив:
- визнати протиправною відмову Науково-дослідного інституту медико-соціальних проблем інвалідності МОЗ України м. Дніпра у встановленні групи інвалідності;
- визнати протиправною відмову Хмельницького обласного центру медико-соціальної експертизи у встановленні групи інвалідності;
- визнати дії ДУ "Науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності МОЗ України м. Дніпра" протиправними та зобов`язати останню переглянути рішення про відмову позивачу у встановленні групи інвалідності;
- стягнути з ДУ "Науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності МОЗ України м. Дніпра" на користь позивача матеріальну шкоду в розмірі 206400 грн.;
- стягнути з Хмельницького обласного центру медико-соціальної експертизи моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 29 березня 2021 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погодившись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, апелянт посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для розгляду справи, невідповідність висновків обставинам справи та порушення норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення правового спору.
10.06.2021 від відповідача  через канцелярію суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вказав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, в зв`язку з чим просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
За правилами п.3 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 проходив військову службу та у грудні 2016 року отримав посвідчення учасника бойових дій, копія якого є у справі.
Під час проходження служби позивач захворів на цукровий діабет ІІ-го типу та набув окремих супутніх захворювань, які визнані такими, що пов`язані з проходженням військової служби. 
Постановою ВЛК позивача визнано обмежено придатним до військової служби та направлено для проведення медико-соціальної експертизи.
21.05.2018 позивач  обстежений Хмельницькою обласною МСЕК та в порядку консультації (додатково за його згодою) направлений на стаціонарне медико-соціальне експертне обстеження до Державної Установи “Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності МОЗ України”, де у червні 2018 перебував на стаціонарному обстеженні (відділення неврології).
Згідно з консультативним висновком №3655 від 14.06.2018 року ДУ “Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності МОЗ України” позивачу встановлено наступні діагнози: основний діагноз: цукровий діабет II тип середньої важкості стадія субкомпенсації, діабетична гепатопатія, ХБП II ст., діабетична нефропатія ІІ ст., ХПН 0 ст., ангіопатія ретини обох очей, діабетична полінейропатія нижніх кінцівок з нерізкими сенсорними порушеннями. Супутній діагноз: хронічний паренхіматозний панкреатит в стадії нестійкої ремісії, варикозна хвороба нижніх кінцівок, ХВН І ст. наслідки травми (1993 р.) у вигляді зрощених кісток лівої гомілки, вторинної контрактури лівого гомілково-ступневого суглобу, ПФС О-І ст., артроз лівого колінного суглобу І ст., ПФС 0 ст., артроз правого ключично - акроміального з`єднання І ст. без функціональних порушень.
Пунктом 8 консультативного висновку надані наступні експертні рекомендації: “При обстеженні в клініці інституту у пацієнта виявлена патологія з боку ендокринної системи: цукровий діабет, II тип, середнього ступеню важкості, ст. субкомпенсації, що підтверджено даними клінічних досліджень. Наявна патологія призвела до мінімальних змін з боку органів-мішеней, які обмежують життєдіяльність пацієнта в незначному ступеню: самообслуговування - 0 ст., пересування - 0 ст., працездатність - 0 ст., спілкування - 0 ст., контроль за поведінкою - 0 ст.”
В подальшому, на засіданні ЦМСЕК МОЗ України в порядку очної консультації розглянуто медико-експертну справу з питання встановлення позивачу групи інвалідності та відсотків втрати працездатності. Встановлені функціональні порушення з боку ендокринної системи, опорно-рухового апарату, які обмежують життєдіяльність в легкому ступені (20% втрати професійної працездатності), що не дає підстав для встановлення групи інвалідності.
Після повернення медико-експертної справи, Хмельницькою обласною МСЕК КЗОЗ “Хмельницький обласний центр медико-соціальної експертизи” визначено 20% втрати професійної працездатності Дорохова І.В., однак останній не визнаний особою з інвалідністю.
16.09.2019 року на адресу Хмельницької обласної МСЕК КЗОЗ “Хмельницький обласний центр медико-соціальної експертизи” надійшла документація для проведення медико-соціальної експертизи позивача. 
За результатами повторного огляду 02.10.2019 року прийняте рішення Хмельницької обласної МСЕК КЗОЗ “Хмельницький обласний центр медико-соціальної експертизи” про невизнання позивача особою з інвалідністю. 
03.10.2019 року медико-експертну справу позивача направлено до ДЗ “Центральна медико-соціальна експертна комісія МОЗ України” для очного огляду, у зв`язку з незгодою з рішенням Хмельницької обласної МСЕК від 02.10.2019 року.
Згідно з рішенням ДЗ “Центральна медико-соціальна експертна комісія МОЗ України” від 28.10.2019 року №56-13/22/-760 Центральною медико-соціальною експертною комісією МОЗ України розглянуто медико-експертну справу та оглянуто ОСОБА_1 . При вивченні медичних документів та результатів огляду комісія дійшла висновку, що виявлені функціональні порушення з боку ендокринної, нервової систем та опорно-рухового апарату обмежують життєдіяльність в нерізкому ступені і не дають підстав для встановлення групи інвалідності.
Не погоджуючись із вказаними рішеннями відповідачів, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що процедура проведення медико-соціальної експертизи позивача була дотримана відповідачами, а рішення МСЕК №2171 та №4012 прийняті відповідно до процедури, встановленої Інструкцією №561, Положенням про МСЕК та Положенням №1317, тобто на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.
В той же час, суд першої інстанції, посилаючись на постанови Верховного Суду у справах № 240/7133/19 та № 200/14695/19-а вказав, що у справах, де оскаржується рішення МСЕК, адміністративний суд не може здійснювати власну оцінку (тобто фактичну переоцінку) підстав прийняття рішень, які базуються на даних медичної документації, оскільки суди не є спеціалізованими установами в медичній сфері, відтак оцінка підстав висновків МСЕК виходить за межі необхідного дослідження в контексті застосування норм матеріального права.
Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.
Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У статті 1 Закону України від 6 жовтня 2005 року № 2961-IV “Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні” наведено визначення термінів:
- особа з інвалідністю - особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист;
- інвалідність - міра втрати здоров`я у зв`язку із захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження життєдіяльності особи, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист;
- медико-соціальна експертиза - визначення на основі комплексного обстеження усіх систем організму конкретної особи міри втрати здоров`я, ступеня обмеження її життєдіяльності, викликаного стійким розладом функцій організму, групи інвалідності, причини і часу її настання, а також рекомендацій щодо можливих для особи за станом здоров`я видів трудової діяльності та умов праці, потреби у сторонньому догляді, відповідних видів санаторно-курортного лікування і соціального захисту для найповнішого відновлення усіх функцій життєдіяльності особи.
Відповідно до вимог статті 7 Закону № 2961-IV медико-соціальна експертиза повнолітніх осіб проводиться медико-соціальними експертними комісіями, а дітей-лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів.
Огляд повнолітніх осіб з порушеннями стану здоров`я, осіб з інвалідністю (за направленням відповідного лікувально-профілактичного закладу), дітей з порушеннями стану здоров`я та дітей з інвалідністю проводиться після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності даних, що підтверджують стійкий розлад функцій організму у зв`язку з фізичними, психічними, інтелектуальними та сенсорними порушеннями, зумовленими захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами.
Залежно від ступеня стійкого розладу функцій організму, зумовленого захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами, та можливого обмеження життєдіяльності при взаємодії із зовнішнім середовищем внаслідок втрати здоров`я особі, визнаній особою з інвалідністю, встановлюється перша, друга чи третя група інвалідності.
Частиною 13 цієї статті встановлено, що особам, які звертаються для встановлення інвалідності, зумовленої наявністю анатомічних дефектів, інших необоротних порушень функцій органів і систем організму, у тому числі необоротною втратою (ампутацією) верхніх та/або нижніх кінцівок (їх частин), а також особам з інвалідністю, у яких строк переогляду настає після досягнення пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", відповідна група інвалідності встановлюється без зазначення строку повторного огляду (безстроково). Особам, які внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, під час безпосередньої участі у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпечення їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, отримали ушкодження, які призвели до необоротної втрати (у тому числі ампутації) верхніх та/або нижніх кінцівок (їх частин), необоротної втрати іншого органу або повної стійкої втрати органом його функцій, що призвело до інвалідності, група інвалідності встановлюється без зазначення строку повторного огляду (безстроково) та на ступінь вище визначених законодавством критеріїв встановлення групи інвалідності, але не вище I групи. Переогляд з метою підвищення групи інвалідності таким особам відбувається на підставі особистої заяви особи з інвалідністю або її законного представника у разі настання змін у стані здоров`я і працездатності особи з інвалідністю або за рішенням суду.
Постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009р. №1317 затверджено Положення про медико - соціальну експертизу (далі - Положення №1317), яке визначає процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, інвалідам (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації.
Згідно абзацу першого пункту 3 Положення № 1317, медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.
Відповідно пункту 4 Положення №1317, медико-соціальну експертизу проводять медико-соціальні експертні комісії (далі - Комісії), з яких утворюються в установленому порядку центри (бюро), що належать до закладів охорони здоров`я при Міністерстві охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, управліннях охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій.
За приписами п.1 п. 11 Положення про МСЕК міжрайонні комісії визначають, серед іншого, ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків (...) потребу осіб з інвалідністю, потерпілих від нещасного випадку на виробництві, із стійкою втратою працездатності у медичній та соціальній допомозі (...) ступінь стійкого обмеження життєдіяльності хворих для направлення їх у стаціонарні відділення центрів соціального обслуговування. Обласні комісії проводять у складних випадках огляд осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленнями районних, міжрайонних, міських комісій. Центральна медико-соціальна експертна комісія МОЗ повторно оглядає осіб, які оскаржили рішення обласних, Київської та Севастопольської центральних міських комісій (...)
У пунктах 17, 18 Положення № 1317 закріплено, що медико-соціальна експертиза проводиться після повного медичного обстеження, проведення необхідних досліджень, оцінювання соціальних потреб особи з інвалідністю, визначення клініко-функціонального діагнозу, професійного, трудового прогнозу, одержання результатів відповідного лікування, реабілітації за наявності даних, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності. Відповідальність за якість медичного обстеження, своєчасність та обґрунтованість направлення громадян на медико-соціальну експертизу покладається на керівника лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я. Голова комісії або керівник закладу охорони здоров`я у разі виявлення фактів зловживання службовим становищем, службового підроблення або службової недбалості під час направлення хворих лікарсько-консультативними комісіями на огляд до комісій для встановлення інвалідності інформують у триденний строк про це правоохоронні органи.
Пунктом 19 Положення №1317 передбачено, що комісія проводить засідання у повному складі і колегіально приймає рішення. Відомості щодо результатів експертного огляду і прийнятих рішень вносяться до акта огляду та протоколу засідання комісії, що підписуються головою комісії та її членами і засвідчуються печаткою.
За приписами пункту 20 Положення №1317 комісія під час встановлення інвалідності керується Інструкцією про встановлення груп інвалідності, затвердженою МОЗ за погодженням з Мінсоцполітики та Радою Федерації незалежних профспілок України.
Пунктом 12 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року №1317 (далі Положення №1317), передбачено, що причинний зв`язок інвалідності колишніх військовослужбовців з перебуванням на фронті або з виконанням ними інших обов`язків військової служби встановлюється на підставі документів, виданих військово-лікувальними закладами, а також інших документів, що підтверджують факт отримання поранення (захворювання).
Згідно п.13 Положення ступінь втрати працездатності військовослужбовців і військовозобов`язаних у період проходження ними служби (зборів) встановлюється у відсотках з метою виплати страхових сум за державним обов`язковим особистим страхуванням у день розгляду комісією таких документів:
1) копії свідоцтва про хворобу, виданого за затвердженою Міноборони формою військово-лікувальним закладом або районним військовим комісаріатом у разі визнання військово-лікарською комісією військовослужбовця або військовозобов`язаного в період проходження служби (зборів) не придатним за станом здоров`я для подальшого проходження служби (зборів) унаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання. Ступінь втрати працездатності застрахованого військовослужбовця або військовозобов`язаного встановлюється з дня проведення військово-лікарською комісією його огляду, але не пізніше дати звільнення такого військовослужбовця або військовозобов`язаного з військової служби;
2) довідки про придатність військовослужбовця або військовозобов`язаного до військової служби, що видана військово-лікувальним закладом або районним закладом чи військовим комісаріатом за затвердженою Міноборони формою, якщо:
- застрахованого визнано обмежено придатним до військової служби (зборів) або професійної діяльності у разі втрати ним здоров`я внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаного у період проходження військової служби (зборів), але не підлягає звільненню з військової служби (зборів);
- ступінь втрати працездатності військовослужбовця або військовозобов`язаного встановлюється на підставі поданих військово-лікарською комісією документів;
- застрахованого визнано військово-лікарською комісією придатним до військової служби (зборів) у разі втрати ним здоров`я внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаного у період проходження військової служби (зборів). Ступінь втрати працездатності застрахованого встановлює комісія після закінчення його лікування.
Відповідно до пункту 26 Положення №1317 особі, що визнана інвалідом, залежно від ступеня розладу функцій органів і систем організму та обмеження її життєдіяльності встановлюється I, II чи III група інвалідності. I група інвалідності поділяється на підгрупи А і Б залежно від ступеня втрати здоров`я інваліда та обсягу потреби в постійному сторонньому догляді, допомозі або нагляді.
Так, у справі, що розглядається, спір виник у зв`язку із незгодою позивача з рішеннями відповідачів щодо невизнання його особою з інвалідністю 2 групи а також встановленим розміром втрати працездатності (20%). При цьому, останній не вказує на порушення відповідачами процедури прийняття оскаржених рішень МСЕК, оскільки незгода із рішеннями обумовлена тим, що позивач вважає встановлені йому діагнози такими, що дають підстави для визнання його інвалідом.
Згідно з пунктом 27 Положення №1317 підставою для встановлення II групи інвалідності є стійкі, вираженої важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, травмою або вродженою вадою, що призводять до значного обмеження життєдіяльності особи, при збереженій здатності до самообслуговування та не спричиняють потреби в постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі.
Критеріями встановлення II групи інвалідності є ступінь втрати здоров`я, що спричиняє обмеження у вираженому II ступені однієї чи декількох категорій життєдіяльності особи: обмеження самообслуговування II ступеня - здатність до самообслуговування з використанням допоміжних засобів і/або за допомогою інших осіб; обмеження здатності до самостійного пересування II ступеня - здатність до самостійного пересування з використанням допоміжних засобів і/або за допомогою інших осіб; обмеження здатності до навчання II ступеня - нездатність до навчання або здатність до навчання тільки у спеціальних навчальних закладах або за спеціальними програмами вдома; обмеження здатності до трудової діяльності II ступеня - нездатність до провадження окремих видів трудової діяльності чи здатність до трудової діяльності у спеціально створених умовах з використанням допоміжних засобів і/або спеціально обладнаного робочого місця, за допомогою інших осіб; обмеження здатності до орієнтації II ступеня - здатність до орієнтації в часі і просторі за допомогою інших осіб; обмеження здатності до спілкування II ступеня - здатність до спілкування з використанням допоміжних засобів і/або за допомогою інших осіб; обмеження здатності контролювати свою поведінку II ступеня - здатність частково чи повністю контролювати свою поведінку тільки за допомогою сторонніх осіб.
До II групи інвалідності можуть належати також особи, які мають дві хвороби або більше, що призводять до інвалідності, наслідки травми або вроджені вади та їх комбінації, які в сукупності спричиняють значне обмеження життєдіяльності особи та її працездатності.
Пунктом 1.10 Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05 вересня 2011 року № 561, встановлено, що при огляді у МСЕК проводяться: вивчення документів, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюваннями, наслідками травм або вродженими вадами, які спричиняють обмеження нормальної життєдіяльності особи; опитування хворого; об`єктивне обстеження та оцінка стану всіх систем організму, необхідних лабораторних, функціональних та інших методів дослідження усіма членами комісії.
Тобто, виходячи з приписів зазначених вище норм чинного законодавства, рішення МСЕК приймається після повного медичного обстеження особи і проведення досліджень лікувально-профілактичним закладом охорони здоров`я, на підставі медичних документів та за результатами об`єктивного обстеження особи членами комісії.
Верховним Судом у постановах від 17 березня 2020 року у справі №240/7133/19, від 25 вересня 2018 року у справі №804/800/16 та від 26 вересня 2018 року у справі № 817/820/16 висловлена правова позиція, згідно якої суди вправі перевірити законність висновку МСЕК лише в межах дотримання процедури прийняття цього висновку, яка встановлена Інструкцією про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05 вересня 2011 року № 561, Положенням про медико-соціальну експертизу та Положенням про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затверджених постановою Кабінету Міністрів України “Питання медико-соціальної експертизи” від 3 грудня 2009 року № 1317. Суди позбавлені можливості оцінювати підставність прийняття певного висновку, так як суди не є спеціалізованими установами в медичній сфері і тому оцінка підставності висновку МСЕК виходить за межі необхідного дослідження в контексті застосування норм матеріального та процесуального права.
Отже, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції в тій частині, що суд вправі перевірити правомірність рішення/висновку МСЕК виключно в межах дотримання процедури прийняття цього рішення/висновку, яка встановлена Інструкцією про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05.09.2011 №561, Положенням про медико-соціальну експертизу та Положенням про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затверджених постановою Кабінету Міністрів України “Питання медико-соціальної експертизи” від 03.12.2009 № 1317. У той же час, суд не може здійснювати самостійне співставлення діагнозу (діагнозів) особи з відповідними критеріями, які дають підстави для встановлення особі групи інвалідності, роблячи висновок замість уповноваженого органу.
Так, під час розгляду справи з`ясовано, що огляд   ОСОБА_1 проведений у складі голови та членів уповноваженого колегіального органу - спеціалізованої МСЕК, чого позивач не заперечує.
При прийнятті експертного рішення  враховані, зокрема, наступні документи: направлення на ЛТЕК від 18.07.2019 року з ЛКК Шепетівської ЦРЛ (форма №088/У); довідку ВЛК від 04.11.2014 року №2746; картку медичного огляду військовозобов`язаних придатних до військової служби Славутського ОМВК Хмельницької області від 22.10.2014 року; виписний (перевідний епікриз із медичної карти стаціонарного хворого №2485 від 21.10.2016 року; виписку з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №9936 від 01.11.2016 року; виписний епікриз медичної карти стаціонарного хворого №4639 від 23.11.2016 року; свідоцтво про хворобу №910 від 24.11.2016 року; виписний епікриз №1199 від 07.04.2017 року; виписний епікриз медичної карти стаціонарного хворого №4386 від 31.10.2017 року; виписний епікриз медичної карти стаціонарного хворого №4386 від 31.01.2018 року; свідоцтво про хворобу №75 від 31.01.2018 року; виписку із медичної карти стаціонарного хворого №3655 від 14.06.2018 року; виписку із медичної карти стаціонарного хворого №8271 від 29.12.2018 року; консультаційний висновок спеціаліста 168700-279654 від 19.12.2018 року; копію витягу з протоколу засідання Військово-лікарської комісії (ВЛК) Центрального регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв (протокол № 39 від 08.02.2019 року); копію титульного аркушу медичної карти амбулаторного хворого №296761; направлення №4106 до ДУ “Інститут ендокринології та обміну речовин ім. В.П.Комісаренка”; консультативний висновок спеціаліста від 10.07.2019 року; виписку з медичної карти стаціонарного хворого №4106 від 17.07.2019 року.
При цьому, у акті МСЕК містяться дані щодо об`єктивного обстеження лікарями та результати обов`язкових додаткових обстежень. Як вбачається з акту (п. 34 “Обґрунтування експертного рішення”) у ньому міститься детальне обґрунтування, на підставі якого було встановлено відсутність передбачених підстав для визнання позивача інвалідом. При прийнятті оскаржуваних рішень відповідачами були враховані та досліджені документи, на які позивач посилається, як на доказ обґрунтованості своїх позовних вимог, рішення прийняті після проведення необхідних досліджень стану здоров`я ОСОБА_1 лікувально-профілактичним закладом охорони здоров`я, на підставі медичної документації, яка включає направлення на МСЕК, та за результатами об`єктивного обстеження позивача членами комісії з урахуванням консультаційного висновку.
Таким чином, під час розгляду справи судом не встановлено порушення відповідачем процедури прийняття оскарженого висновку МСЕК, а тому колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні позову.
Поряд з цим, судом першої інстанції обгрунтовано звернуто увагу на те, що у справах, де оскаржується рішення МСЕК, адміністративний суд не може здійснювати власну оцінку (тобто фактичну переоцінку) підстав прийняття рішень, які базуються на даних медичної документації, оскільки суди не є спеціалізованими установами в медичній сфері, відтак оцінка підстав висновків МСЕК виходить за межі необхідного дослідження в контексті застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 26 березня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий	 	 	Біла Л.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Курко О. П.    Гонтарук В. М.