ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
Єдиний унікальний номер справи 662/2627/18 Головуючий у 1-й інстанції Тимченко О.В. 
Номер провадження 22-ц/819/801/21 Доповідач Полікарпова О.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2021 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Полікарпової О.М.
суддів: Воронцової Л.П.
                        Ігнатенко П.Я.
cекретар Литвиненко В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новотроїцького районного суду Херсонської області від 27 березня 2019 року у складі судді Тимченко О.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Генічеське бюро технічної інвентаризації» Херсонської обласної ради про стягнення компенсації за невикористану відпуску та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зустрічним позовом Комунального підприємства «Генічеське бюро технічної інвентаризації» Херсонської обласної ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно нарахованих та отриманих сум, 

         ВСТАНОВИВ

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до КП «Генічеське бюро технічної інвентаризації» Херсонської обласної ради та просив про стягнення вихідної допомоги, належної йому до сплати в день звільнення, компенсації за невикористану відпустку в період з 08 червня 2015 по 01 квітня 2016 року та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період із 01.04.2016р. по 27 02.2019р. Позовні вимоги мотивував тим, що розпорядженням заступника голови Херсонської обласної ради від 04.06.2015р. №38 він незаконно звільнений з посади виконуючого обов`язки начальника КП ХОР «Генічеське БТІ» із 08.06.2015р. Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 23.11.2015р. визнано незаконним звільнення та поновлено його на займаній посаді в.о. начальника КП ХОР «Генічеське БТІ», яке звернуте до примусового виконання на підставі постанови головного державного виконавця ВДВС від 28.12.2015р. Рішенням Херсонської обласної ради № 109 від 31.03.2016р. із 04.04.2016р. на посаду начальника КП «Генічеське БТІ» призначений ОСОБА_2 , у той же час рішення суду в частині поновлення його на займаній посаді фактично виконано рішенням Херсонської обласної ради №110 від 31.03.2016р., згідно якого ОСОБА_1 поновлено 01.04.2016р. та п.2 цього ж рішення звільнено від виконання обов`язків начальника КП ХОР «Генічеське БТІ» із 1.04.2016р. У день останнього звільнення відповідач не здійснив остаточний розрахунок та не виплатив належну суму грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку у розмірі 6770,92 грн., виходячи із середньоденного заробітку 260,42 грн. за 26 днів невикористаної відпустки, право на яку позивач набув за період, коли за ним згідно ст.24 Закону України «Про відпустки» та ст. 83 КЗпП зберігалось місце роботи, від дня незаконного звільнення 08.06.2015р. по день його фактичного поновлення на роботі 01.04.2016р. Також просив стягнути вихідну допомогу, належну йому до сплати на день звільнення з підстав п. 5 ст. 41 КЗпП України в сумі 30 468,84 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
У липні 2018р. Комунальне підприємство «Генічеське бюро технічної інвентаризації» Херсонської обласної ради подало позов до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно нарахованих та отриманих сум, оскільки позивачем завищений розмір нарахованої заробітної плати за два останні місяці, що передували звільненню 08.06.2015р., у зв`язку із чим середньоденний заробіток ним встановлений 260,42 грн, тоді як за наявними фінансовими документами на підприємстві такий заробіток становить 128, 49 грн. Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу мала б становити 11 564 грн. (128,49 Х90 дн.), тоді як ОСОБА_1 отримав суму 23 437,780 грн., з яких безпідставно виплаченими є кошти у розмірі 11 873 грн., які просить стягнути.
17 березня 2019 року Новотроїцький районний суд Херсонської області відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та вимог зустрічного позову КП ХОР «Генічеське БТІ».
Судове рішення мотивоване тим, що постановою Верховного Суду від 14.02.2018р. встановлений розмір остаточного розрахунку при звільненні позивача та стягнуто на його користь середній заробіток у розмірі 23 438,80 грн. за період із 23.11.2015р. по 01.06.2016р. Також суд вважав, що ОСОБА_1 не надав доказів на підтвердження свого права на отримання від відповідача компенсації за дні невикористаної відпустки та вихідної допомоги, а також пропустив тримісячний строк позовної давності для звернення до суду із такими вимогами від часу свого звільнення та поновлення на посаді в червні 2016р.
Рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову оскаржене не було, тому й не було предметом апеляційного перегляду.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції допустив помилку у визначенні перебігу строку позовної давності для вимог про стягнення остаточного розрахунку при звільненні та не врахував висновок Верховного Суду у постанові від 14. 02.2018р. про те, що датою поновлення незаконно звільненого позивача є 08.06.2015р. і з цих підстав стягнуто середній заробіток за весь час вимушеного прогулу до дня фактичного поновлення 01.04.2017р.
Оскільки після фактичного поновлення на посаді до роботи він допущений не був, а повторно звільнений з 01.04.2016р., це є достатньою підставою для отримання належних йому сум, що ґрунтується на положеннях ст. 116 КЗпП України. На день повторного звільнення 01.04.2016р. він набув право на отримання грошової компенсації за 26 днів невикористаної ним щорічної відпустки, яка визначалась за період, коли за ним зберігалось місце роботи за весь час вимушеного прогулу із 08.06.2015р. по 01.04.2016р.
Стягнуті судом касаційної інстанції кошти 23 437,80 грн. він фактично отримав 23.08.2018р. і за його заявою виконавче провадження було закрито з підстав повного виконання згідно постанови від 30.03.2018р.
Також вважає помилковим висновок суду про відмову у стягненні вихідної допомоги, належної йому на підставі п. 5 ст. 42 КЗпП України у зв`язку із припиненням повноважень посадової особи.
У відзиві на апеляційну скаргу та поясненнях, поданих КП «Генічеського бюро технічної інвентаризації» Херсонської обласної ради відповідач просив відмовити в позовних вимогах ОСОБА_1 . Представник відповідача вказав, що позивач у своїх розрахунках хибно виходить з тривалості щорічної відпустки (31 день) за чинним контрактом. Вказане суперечить вимогам ст. 21 КЗпП України та відповідно до умов колективного договору від 28 квітня 2006 року, який діяв на час спірних правовідносин, тривалість щорічної відпустки становить 28 днів. Також позивачем не вірно враховано святкові дні за період 08.06.2015 року по 01.04.2016 року, де було 5 святкових днів, а не 4, як зазначив позивач, що потягло за собою неправильне визначення загальної кількості днів, з урахуванням яких повинна бути призначена компенсація. До того ж позивачем не враховано, що за червень 2015 року йому було нараховано та виплачені 2100 грн. одноразової допомоги. Вказав й на те, що крім іншого боргу позивача перед підприємством, переплата йому коштів у січні-травні 2015 року становила 6881,31 гривень. Ці кошти ОСОБА_1 підприємству не повернув, що встановлено постановою Херсонського апеляційного суду від 20 червня 2019 року по справі № 653/1422/16, а отже станом на 09 червня 2015 року підприємство не мало перед ним боргу. Сума переплачених грошових коштів є більшою, ніж приблизний розрахунок відпускних за вказаний позивачем період. Враховуючи викладене, вважає позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтованими та незаконними. 
Постановою Херсонського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Новотроїцького районного суду Херсонської області від 27 березня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано і ухвалено нове рішення. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_1 із Комунального підприємства « Генічеське бюро технічної інвентаризації» Херсонської обласної ради 6770,92 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В решті рішення суду залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 17 лютого 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Херсонського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року в частині вирішення вимог ОСОБА_1 про стягнення компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Рішення Новотроїцького районного суду Херсонської області від 27 березня 2019 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення вихідної допомоги залишено без змін. 
Відмовляючи позивачу у стягненні компенсації за невикористану відпустку, суд першої інстанції виходив з того, що постановою Верховного Суду від 14 лютого 2018 року встановлений розмір остаточного розрахунку при звільненні позивача та стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 23 438, 80 грн. за період з 23 листопада 2015 року по 01 червня 2016 року. Суд вважав, що ОСОБА_1 не довів наявність правових підстав на отримання компенсації за дні невикористаної відпустки і пропустив тримісячний строк для звернення до суду з такими вимогами від часу свого звільнення та поновлення на посаді в червні 2016 року.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 20 квітня 2005 року по 20 квітня 2008 року працював за контрактом на посаді начальника КП «Генічеське бюро технічної інвентаризації», укладеним між ним і Херсонською обласною радою.
За заявою ОСОБА_1 на нього було покладено виконання обов`язків начальника КП «Генічеське бюро технічної інвентаризації» із 13 квітня 2012 року на підставі розпорядження голови Херсонської обласної ради № 28 від 06 лютого 2012 року.
08 червня 2016 року ОСОБА_1 був звільнений із займаної посади на підставі розпорядження № 38 від 04 червня 2015 року та наказу КП «Генічеське бюро технічної інвентаризації» № 15 від 09 червня 2015 року.
Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 23 листопада 2015 року ОСОБА_1 поновлено на займаній посаді.
Рішенням Херсонської обласної ради № 109 від 31 березня 2016 року на вакантну з 12 березня 2009 року посаду начальника КП «Генічеське бюро технічної інвентаризації» призначено ОСОБА_2 , з 04 квітня 2016 року.
Рішенням Херсонської обласної ради № 110 від 31 березня 2016 року поновлено ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов`язки начальника КП «Генічеське бюро технічної інвентаризації» з 01 квітня 2016 року до призначення керівника підприємства у визначеному законодавством порядку.
Пунктом 2 вказаного рішення, у зв`язку з призначенням з 04 квітня 2016 року ОСОБА_2 начальником КП «Генічеське бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_1 звільнено від виконання обов`язків начальника КП «Генічеське бюро технічної інвентаризації» з 01 квітня 2016 року.
Постановою Верховного Суду від 14 лютого 2018 року визнано незаконним і скасовано рішення Херсонської обласної ради № 110 від 31 березня 2016 року у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді з 01 квітня 2016 року та стягнуто з КП «Генічеське міське бюро технічної інвентаризації» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 листопада 2015 року до 01 квітня 2016 року.
Встановлено, що стягнута судовим рішенням сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу фактично виплачена позивачу 23 березня 2018 року.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказував на те, що відповідач не провів з ним остаточний розрахунок при звільненні, зокрема, не сплатив грошову компенсацію за невикористану відпустку за період з 08 червня 2015 року по 01 квітня 2016 року, а також вихідну допомогу, що є підставою для стягнення з КП «Генічеське бюро технічної інвентаризації» на його користь середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Стаття 2 Закону України «Про оплату праці» визначає таку структуру заробітної плати: основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. 
       Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.
Виходячи з наведеного, компенсація за невикористану відпустку входить до структури заробітної плати. 
Частиною другою статті 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 82 КЗпП і ст. 9 Закону час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно із законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу), включається до стажу, що дає право на щорічну відпустку.
Таким чином, у разі поновлення працівника судом на роботі він має право використати щорічну основну відпустку за весь час вимушеного прогулу або при звільненні отримати компенсацію за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, що узгоджується з положеннями ст.83 КЗпП. При цьому її тривалість визначається за період від дати поновлення на роботі.
Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, або для виплати компенсації за невикористані відпустки, провадиться згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок № 100), виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
При розрахунку середньої зарплати для оплати відпусток потрібно враховувати виплати за час, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток.
З розрахункового періоду виключають святкові та неробочі дні, а також періоди, упродовж яких працівник не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково (абзац 6 п. 2 Порядку № 100).
Для розрахунку компенсації беруть виплати за фактичний час роботи: з 1 числа місяця після оформлення до 1 числа місяця, у якому виплачують компенсацію.
З матеріалів справи встановлено, що постановою Верховного суду від 12.03.2018 року було визнано незаконним та скасовано рішення Херсонської обласної ради від 31 березня 2016 року № 110 «Про поновлення ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов`язки начальника комунального підприємства Херсонської обласної ради «Генічеського бюро технічної інвентаризації» у частині дати поновлення на посаді з 1 квітня 2016 року. Отже у відповідача виникли обов`язки по сплаті заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 23 листопада 2015 року до 01 квітня 2016 року. 
Постановою Верховного Суду від 14 лютого 2018 року справа № 653/1238/16 встановлено, що з позивачем був проведений частковий розрахунок з заробітної плати, а саме стягнуто середньою заробітною плату за час вимушеного прогулу з 23 листопада 2015 року по 01 квітня 2016 року. 
Матеріалами справи також встановлено, що кількість невикористаних позивачем днів щорічної відпустки складає 24 дні з розрахунку 298 календарні дні х 31 дні щорічної відпуски /360 календарних днів – 5 святкових за вказаний період. Оскільки Верховним Судом встановлено, що середній заробіток за час вимушеного прогулу становив 23437,80 грн. за 90 днів, середня заробітна плата становить 260,42 грн/ день. Отже грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки складає 6251,04 грн. (середня заробітна плата за день Х 24 дні невикористаної відпустки), яка підлягала виплаті ОСОБА_1 при звільненні 01.04.2016 року.
Доводи відповідача про те, що на день звільнення - 08 червня 2016 року - у ОСОБА_1 існувала переплата по заробітній платі у розмірі 6 575,83 гривень, що перекриває заборгованість підприємства перед ним, колегією суддів враховані бути не можуть, оскільки заборгованість через невиплату компенсації за невикористану відпустку виникла в інший період, а тому підстав для взаємозаліку належних до сплати сум у даній справі немає. 
Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
У разі невиплати з вини роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного такого розрахунку включно є спеціальним заходом відповідальності роботодавця. Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений законом строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, зокрема, згідно з умовами трудового договору та відповідно до законодавчих гарантій.
Тягар доведення відсутності вини у нездійсненні розрахунку зі звільненою особою покладається на роботодавця (власника або уповноважений ним орган).
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: 
період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.
інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, відступивши від судової практики, яка існувала раніше.
В даному випадку суд апеляційної інстанції встановив, що розмір компенсації за невикористану відпустку при звільненні позивача становить 6251,04 грн., позивача звільнено 01 квітня 2016 року, до суду про стягнення належних йому при звільненні виплат звернувся лише у квітні 2018 року, тобто по спливу 2 років. 
Розмір середнього заробітку, який позивач просить стягнути за час затримки розрахунку при звільненні 189 585,76 грн. що набагато перевищує розмір заборгованості із невиплаченої позивачу при звільненні компенсації за невикористану відпустку (6251,04 грн), і є очевидно непропорційним наслідком правопорушення та несправедливим щодо роботодавця.
З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості з виплати компенсації за невикористану відпустку працівнику, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи й критеріям, визначеним Великою Палатою Верховного Суду визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним виплати належних при звільненні позивачу коштів в сумі 6251,04 грн.
За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає скасуванню, з постановленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог. 
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381 ЦПК України, суд 

                                                          ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Рішення Новотроїцького районного суду Херсонської області від 27 березня 2019 року в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким стягнути з Комунального підприємства «Генічеське бюро технічної інвентаризації» на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану відпустку при звільненні у сумі 6251,04 гривні та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 6251,04 гривні. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. 

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ О.М. Полікарпова

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Л.П. Воронцова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ П.Я. Ігнатенко
Повний текст постанови складено 18.07.2021 року.

Суддя                                                          О.М. Полікарпова