Ухвала
 
09 липня 2021 року
місто Київ
 
справа № 2-2120/11
провадження № 61-10040ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,
учасники справи: 
заявник - Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «УКРГАЗБАНК»,
заінтересована особа:  ОСОБА_1 ,
розглянув касаційну скаргу Публічне акціонерне товариствоАкціонерний банк «УКРГАЗБАНК» на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 14 січня 2021 року у складі судді Шум Л. М. та постанову Київського апеляційного суду від 12 травня 2021 року у складі колегії суддів: Таргоній Д. О., Голуб С. А., Ігнатченко Н. В.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції заявника
Публічне акціонерне товариство Акціонерного банку «УКРГАЗБАНК» 
(далі - ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК») у грудні 2020 року звернулося до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого листа Святошинського районного суду міста Києва від 27 березня 2012 року № 2-2120/11 та поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Заява обґрунтовувалася тим, що виконавчий лист від 27 березня 2012 року у справі № 2-2120/11 було пред`явлено до Святошинського відділу державної виконавчої служби м. Київ Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (відділ виконавчої служби).
Постановою старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Святецького Д. В. (далі - державний виконавець) від 24 грудня 2015 року виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі пункту 5 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», проте, його було втрачено під час пересилання засобами поштового зв`язку, що підтверджується довідкою Відділу державної виконавчої служби.
На переконання заявника, зазначені обставини є підставою для поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання та видачі його дубліката.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 14 січня 2021 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 12 травня 2021 року, заява залишена без задоволення.
Суд першої інстанції, оцінюючи письмові докази на підтвердження втрати виконавчого документа, зробив висновок, що надана заявником довідка не є належним доказом, оскільки її складено особою, яка безпосередньо зацікавлена у позитивному результаті розгляду заяви про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку пред`явлення його до виконання, тобто документом, що викликає сумнів у його достовірності.
Тому, оскільки заявник звернувся до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого листа після закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання, не надав доказів поважності причин пропущення цього строку та доказів на підтверджував факту втрати виконавчого листа, відсутні підстави для задоволення заяви.
Суд апеляційної інстанції, дослідивши видану Відділом державної виконавчої служби довідку від 18 листопада 2020 року, встановив, що вона сформована на підставі відомостей стягувача, який зазначив, що виконавчий лист не отримував.
Врахувавши правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 2-836/11 (провадження № 14-308цс19), щодо права подання заяви про видачу дубліката виконавчого документа до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого листа до виконання, суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про те, що заявником пропущено строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Також суд апеляційної інстанції констатував, що стягувач протягом тривалого періоду часу не цікавився виконанням судового рішення, не здійснював контроль за виконавчими діями.
ІІ. ВИМОГИ та АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» 16 червня 2021 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 14 січня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 травня 2021 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга обґрунтовувалася тим, що 27 березня 2012 року заявником отримано виконавчий лист, який пред`явлено до примусового виконання 11 травня 2012 року, у зв`язку з чим 08 червня 2012 року відкрито виконавче провадження. З метою отримання інформації про хід виконавчого провадження заявник звернувся до Відділу державної виконавчої служби та у листопаді 2020 року отримав відповідь про те, що 24 грудня 2015 року державним виконавцем ухвалено постанову про закінчення виконавчого провадження та повернення виконавчого документа стягувачу.
На переконання заявника, оскільки неможливо перевірити пересилання засобами поштового зв`язку виконавчого документа стягувачу у зв`язку зі знищенням реєстрів загальної вхідної кореспонденції, зазначене підтверджує факт втрати виконавчого листа та підтверджує поважність причини пропуску строку пред`явлення виконавчого документа до виконання повторно.
Також заявник звертає увагу на те, що ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 19 вересня 2018 року у справі № 2-2120/11 подання державного виконавця задоволено, видано дублікат виконавчого листа, тобто факт втрати виконавчого листа вже встановлено судовим рішенням, втім, дублікат виконавчого листа не було видано з невідомих причин.
Заявник вважає, що наявні підстави для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки суд першої інстанції здійснив розгляд заяви без належного повідомлення заявника.
ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Щодо касаційного оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій в частині поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання
Відповідно до частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: 1) рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті; 2) ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку; 3) ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.
Ухвали суду щодо поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання зазначені у пункті 24 частини першої статті 353 ЦПК України.
Таким чином, за змістом статті 389 ЦПК України, яка є спеціальною нормою процесуального права, що регламентує право касаційного оскарження судових рішень, ухвали суду першої інстанції та постановлені за результатами їх перегляду судові рішення апеляційного суду з питань щодо поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, не можуть бути оскаржені у касаційному порядку.
За змістом пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Враховуючи наведене, ухвала Святошинського районного суду міста Києва від 14 січня 2021 року та постанова Київського апеляційного суду від 12 травня 2021 року щодо розгляду заяви про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, не переглядається в касаційному порядку відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України. Відповідно, у цій частині судові рішення не підлягають перегляду касаційному порядку та касаційне провадження в цій частині не підлягає відкриттю.
Щодо касаційного оскарження рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині видачі дубліката виконавчого документа
Підпунктом 17.4 підпункту 17 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України визначено, що ухвала про видачу чи відмову у видачі дубліката виконавчого документа може бути оскаржена в апеляційному та касаційному порядку.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
За правилом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Зі змісту оскаржуваного рішення Верховний Суд встановив, що касаційна скарга в частині розгляду заяви про видачу дубліката виконавчого листа є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо його незаконності та неправильності. 
Такий висновок суд зробив з врахуванням того, що оскаржувані судові рішення не підлягають перегляду в частині вирішення питання про поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, а також такого.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами встановлено, що рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 27 травня 2011 року зобов`язано ОСОБА_1 повернути Публічному акціонерному товариству «Акціонерний комерційний банк «УКРГАЗБАНК» (далі - ПАТ «АКБ «УКРГАЗБАНК») борг у розмірі 7 674, 21 дол. США, а у разі неможливості виконати рішення про повернення коштів у доларах США стягнути із нього суму, еквівалентну сумі у гривнях за курсом Національного банку України, яка станом на 19 квітня 2011 року складає 61 128, 15 грн.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ «АКБ «УКРГАЗБАНК» пеню за невиконання умов кредитного договору у розмірі 5 412, 92 грн. Здійснено розподіл судових витрат.
У справі видано виконавчі листи від 27 березня 2012 року, які отримано стягувачем та пред`явлено до примусового виконання.
08 червня 2012 року старшим державним виконавцем Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Святецьким Д. В. відкрито виконавче провадження № 32931024.
24 грудня 2015 року цим державним виконавцем постановою повернуто виконавчий документ стягувачу на підставі пункту 5 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».
Відповідно до довідки Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 18 листопада 2020 року стягувач повідомив про те, що виконавчий документ ним не отримано, що свідчить про його втрату.
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» звернулося до суду із заявою про поновлення попущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання та видачу його дубліката у грудні 2020 року, тобто за спливом понад п`яти років після повернення виконавчого листа стягувачу.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.
Зазначене конституційне положення відображено й у статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
На час звернення заявника до суду у грудні 2020 року із заявою про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання діяв Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року (далі - Закон № 1404-VIII).
Відповідно до пункту 7 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.
Суд апеляційної інстанції встановив, що виконавчі листи від 27 березня 2012 року № 2-2120/11 отримано стягувачем, пред`явлено до примусового виконання та 08 червня 2012 року відкрито виконавче провадження, тобто під час дії Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (далі - Закон № 606-ХІV).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 22 Закону № 606-ХІV виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом.
Згідно із пунктом 5 частини першої статті 47 Закону № 606-ХІV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника).
За правилом частини п`ятої наведеної норми повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.
Відповідно до пункту 3 частини другої статті 22 Закону № 606-ХІV строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для інших виконавчих документів з наступного дня після набрання ними юридичної сили, якщо інше не передбачено законом.
Отже, аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що річний строк, протягом якого стягувач у спірних правовідносинах з наступного дня після повернення виконавчого документа був вправі повторно пред`явити виконавчий лист для виконання, розпочався з 25 грудня 2015 року, проте, як судами встановлено, із заявою про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку пред`явлення його до виконанняПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» звернулося у грудні 2020 року.
За правилом частини другої статті 24 Закону № 606-ХІV стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення строку пред`явлення до суду, який видав виконавчий документ, або до суду за місцем виконання.
У разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено (частина перша статті 433 ЦПК України).
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, не встановивши наявності доказів поважності причин пропуску строку звернення із такою заявою до суду, відмовив у поновленні зазначеного строку пред`явлення виконавчого листа до виконання.
Вирішуючи касаційну скаргу в частині вимог про видачу дубліката виконавчого листа та оцінюючи викладені заявником доводи, Верховний Суд не надає правову оцінку висновкам суду апеляційної інстанції в частині висновків щодо поновлення пропущеного строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, оскільки в цій частині судові рішення касаційному оскарженню не підлягають.
При вирішенні питання про видачу дубліката виконавчого листа у зв`язку з його втратою заявник повинен повідомити суду обставини, за яких виконавчий лист було втрачено, надавши відповідні докази. Оригінал виконавчого листа вважається втраченим, коли його загублено, украдено, знищено або істотно пошкоджено, що унеможливлює його виконання. Дублікат виконавчого листа видається на підставі матеріалів справи та судового рішення, за яким був виданий втрачений виконавчий лист.
В оцінці застосування наведених норм права підлягає застосуванню правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 2-836/11 (провадження № 14-308цс19), згідно з яким якщо строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання не сплив або суд його поновив, то заява про видачу дубліката цього документа, який втрачений, вважається поданою у межах встановленого для пред`явлення його до виконання строку. Натомість, коли строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив, і суд його не поновив, то за результатами розгляду заяви про видачу дубліката втраченого виконавчого документа суд відмовляє у задоволенні цієї заяви.
Отже, дублікат виконавчого листа може бути видано, зокрема у тому випадку, якщо суд поновив строк пред`явлення його до виконання або такий строк не пропущено на момент подання заяви про видачу дубліката виконавчого документа. В іншому випадку настають наслідки, які зумовлюють відмову у видачі дубліката виконавчого листа.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Установивши, що заявник із заявою про видачу дубліката виконавчого листа, виданого 27 березня 2012 року та повернутого стягувачу 24 грудня 2015 року, та поновлення строку пред`явлення їх до виконання звернувся у грудні 2020 року, суди відмовили у поновленні строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, тому суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, зробив правильний висновок про відмову у задоволенні заяви про видачу його дубліката.
Підсумовуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції, на законність судового рішення не впливають, зводяться до переоцінки встановлених судами обставин та наявних у справі доказів, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Доводи касаційної скарги про те, що ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 19 вересня 2018 року у справі № 2-2120/11 подання державного виконавця задоволено, видано дублікат виконавчого листа, тобто факт втрати виконавчого листа вже встановлено судовим рішенням, не має правового значення для вирішення питання видачі дубліката виконавчого листа за заявою ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» у цьому судовому провадженні, оскільки зазначеним рішенням не поновлено строк пред`явлення до виконання виконавчого документа, що зумовлює неможливість вирішення питання про видачу його дубліката.
Крім цього, Верховний Суд відхиляє доводи заявника про наявність підстав для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки районний суд здійснив розгляд заяви без належного повідомлення заявника. Зміст постанови Київського апеляційного суду від 12 травня 2021 року свідчить про ненаведення таких доводів заявником серед підстав оскарження ухвали Святошинського районного суду міста Києва від 14 січня 2021 року, як неналежне повідомлення заявника про розгляд заяви судом першої інстанції.
У такому висновку Верховний Суд врахував, що ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК», реалізуючи свої процесуальні права на оскарження в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, мало право та об`єктивну можливість навести усі доводи та міркування щодо непогодження із оскаржуваним рішенням, разом з цим касаційна скарга не містить доводів щодо ненадання судом апеляційної інстанції правової оцінки посиланням апелянта про його неналежного повідомлення судом першої інстанції під час розгляду заяви.
В оцінці доводів касаційної скарги на підставність та обґрунтованість її вимог щодо вирішення питання про відмову у видачі дубліката виконавчого листа Верховний Суд врахував, що такі міркування аналогічні доводам, викладеним в апеляційній скарзі. Цим аргументам суд апеляційної інстанції дав належну правову оцінку, тому зазначені недоліки усунуто під час апеляційного розгляду і не могли призвести до неправильного вирішення судами заяви ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» щодо видачі дубліката виконавчого листа.
За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за 
статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), ухвалюючи рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України», яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт один статті шість Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v. Croatia), № 48778/99, § 25, ЕCHR 2002-II).
Крім того, ЄСПЛ у рішенні від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (§ 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (§ 32) визначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.
Верховний Суд наголошує, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанцій норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Враховуючи, що зазначені у касаційній скарзі доводи щодо порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права судами першої та апеляційної інстанцій не знайшли свого підтвердження, правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, що свідчить про необґрунтованість скарги, а отже відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.
Оцінюючи підставність доводів поданої касаційної скарги, Верховним Судом додатково враховано, що її обґрунтовано аргументами необхідності переоцінки досліджених судами першої та апеляційної інстанцій доказів, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції та за межі його процесуальних повноважень.
З урахуванням наведеного, Верховний Суд визнає підставним висновок, що правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм процесуального та матеріального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 14 січня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 травня 2021 року в частині висновків про видачу дубліката виконавчого листа є необґрунтованою.
Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суд дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.
Резюмуючи, Верховний Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження на ухвалу суду першої інстанції, переглянуту в апеляційному порядку, в частині оскарження щодо поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання з тих підстав, що зазначені рішення не підлягають перегляду в касаційному порядку відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України, а в частині відмови у видачі дубліката виконавчого листа - з підстав необґрунтованості касаційної скарги відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України.
Керуючись пунктом 2 частини першої, частиною другою статті 389, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «УКРГАЗБАНК» на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 14 січня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 травня 2021 року за заявою Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «УКРГАЗБАНК» про видачу дубліката виконавчого документа та поновлення строку для пред`явлення його до виконання у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «УКРГАЗБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення борг, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                             С. О. Погрібний

                                                                                                            А. С. Олійник

                                                                                                            В. В. Яремко