Постанова
Іменем України 
 
15 вересня 2021 року
м. Київ
 
справа № 2-6473/10
провадження № 61-15180св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
заявники (боржники):  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
заінтересована особа (стягувач) - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , від імені яких діє адвокат Константин Владислав Михайлович, на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Вініченка Б. Б., Сіренка Ю. В., Храпка В. Д.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина
 
Короткий зміст вимог заявника
 
У березні 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , від імені яких діє адвокат Константин В.М., звернулися до суду із заявою в порядку статті 432 ЦПК України про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.
 
Заяву мотивовано тим, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 жовтня 2010 року у справі № 2-6473 з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стягнуто солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» (далі - ПАТ «БМ Банк») заборгованість за кредитним договором від 13 березня 2008 року № 6/5/130308 у розмірі 509 964,17 грн, 1 700,00 грн судового збору та 120,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, а всього - 511 784,17 грн. На підставі вказаного рішення було видано виконавчий лист від 18 жовтня 2010 року № 2-6473/10, який 02 липня 2012 року стягувачем пред`явлено до виконання. Постановою Придніпровського районного відділу ДВС Черкаського МУЮ від 02 липня 2012 року за вказаним виконавчим листом відкрито виконавче провадження № 332552752. 
 
До та після ухвалення рішення Придніпровським районним судом м. Черкаси (протягом 2011 року) ОСОБА_1 продовжувала погашати кредитну заборгованість.
 
Зазначили, що на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 6/5/130308 13 березня 2008 року між ТОВ «БМ Банк» та  ОСОБА_1 укладено договір іпотеки нерухомого майна № 6/5/130308-1. Предметом іпотеки за цим договором є нерухоме майно, а саме склад літ. «Ц-1», загальною площею 337,6 кв. м, та склад літ. «Ф-1», загальною площею 339,7 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
 
За поданням Придніпровського відділу ДВС Черкаського МУЮ від 14 вересня 2015 року ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від  14  жовтня 2015 року замінено стягувача у виконавчому провадженні № 33252752 з примусового виконання виконавчого листа від 18 жовтня 2010 року № 2-6473 про стягнення заборгованості в розмірі 511 784,17 грн з ПАТ «БМ Банк» на ОСОБА_3 .
 
Постановою головного державного виконавця Придніпровського відділу ДВС Черкаського МУЮ від 12 вересня 2016 року стягувачу ОСОБА_3 у рахунок погашення боргу за виконавчим написом від 26 квітня 2010 року № 574, виданим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сергеєвим О. О., передано предмет іпотеки за договором іпотеки нерухомого майна від 13 березня 2008 року № 6/5/130308-1, яке належить ОСОБА_1 .
 
Заявники вважають, що сума заборгованості за кредитним договором від 13 березня 2008 року № 6/5/130308 на виконання виконавчого напису була погашена за рахунок заставного майна.
 
З урахуванням наведеного ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , від імені яких діє адвокат Константин В. М., просили суд визнати виконавчий лист від 18 жовтня 2010 року № 2-6473/10, виданий Придніпровським районним судом м. Черкаси, таким, що не підлягає виконанню.
 
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
 
Ухвалою Придніпровського районного суду міста Черкаси від 03 червня 2020 року у задоволенні заяви відмовлено. 
 
Ухвалу суду першої інстанції мотивовано відсутністю передбачених частиною другою статті 432 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження» обставин для визнання такими, що не підлягають виконанню, виконавчих листів, які були видані на підставі рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 жовтня 2010 року.
Визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, фактично порушить принцип обов`язковості виконання рішення суду, а матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів про добровільне та/чи в примусовому порядку виконання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в повному обсязі судового рішення про стягнення з них солідарно на користь ПАТ «БМ Банк», а на даний час - на ОСОБА_3 , заборгованості за кредитним договором.
 
Короткий зміст ухвали апеляційного суду
 
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 17 серпня 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника заявників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвоката Константина В. М. на ухвалу Придніпровського районного суду міста Черкаси від 03 червня 2020 року. 
 
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника заявників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвоката Константина В. М. на ухвалу Придніпровського районного суду міста Черкаси від 03 червня 2020 року у даній справі закрито. 
 
Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що пунктом 25 частини першої статті 353 ЦПК України не передбачено апеляційне оскарження ухвали про відмову у задоволенні заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. Апеляційний суд послався на правовий висновок, викладений в ухвалі Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 753/23412/17 (провадження № 61-44581сво18) щодо застування положень пункту 25 частини першої статті 353 ЦПК України.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
15 жовтня 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , від імені яких діє адвокат Константин В. М., звернулися до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Черкаського Апеляційного суду від 15 вересня 2020 року, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просили скасувати оскаржуване судове рішення, а матеріали справи передати до Черкаського апеляційного суду для продовження апеляційного розгляду справи.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що усупереч вимогам цивільного процесуального законодавства України суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про неможливість оскарження в апеляційному порядку ухвали про відмову у задоволенні заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу ОСОБА_3 до суду не подавав.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження, витребувано із Придніпровського районного суду м. Черкаси цивільну справу № 2-6473/10.
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 вересня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
2.     Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 
 
Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявники зазначають те, що апеляційним судом не надано належної оцінки всім доводам і запереченням заявників, а також зібраним у справі доказам, неповно з`ясовано фактичні обставини справи, що призвело до ухвалення судового рішення з порушенням норм процесуального права. 
Крім того, вказують на безпідставне посилання та застосування Черкаським апеляційним судом постанови Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 753/23412/17 (провадження № 61-44581сво18).
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права 
 
Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в  постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і  заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, колегія суддів вважає, що ухвала Черкаського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року не відповідає зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
У пункті 8 частини другої статті 129 Конституції України визначено, що до основних засад судочинства належить забезпечення права на апеляційний перегляд справи.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).
 
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
 
Також у низці рішень ЄСПЛ закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права. 
 
Так, у справі «Скорик проти України» від 08 січня 2008 року ЄСПЛ зазначив, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції якщо в національному правовому порядку існує процедура апеляції, держава має гарантувати, що особи, які знаходяться під її юрисдикцією, мають право у апеляційних судах на основні гарантії, передбачені статтею 6 Конвенції. Мають бути враховані особливості провадження, що розглядається, та сукупність проваджень, що здійснювались у відповідності з національним правопорядком, а також роль апеляційного суду у них. 
 
У § 36 рішення у справі «Bellet v. France» від 04 грудня 1955 року, заява № 23805/94, ЄСПЛ зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».
 
При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97 проти України» від 21 жовтня 2010 року).
 
Таким чином, апеляційне провадження є важливою процесуальною гарантією захисту прав і охоронюваних законом інтересів осіб, які брали участь у розгляді справи у випадках та порядку, встановлених ЦПК України.
 
У частинах першій, другій статті 432 ЦПК України визначено, що суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
 
Згідно з частиною другою статті 352 ЦПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 353 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.
 
За змістом пункту 25 частини першої, частини другої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо виправлення помилки у виконавчому документі або визнання його таким, що не підлягає виконанню. Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.
 
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції також якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.
 
Правові висновки щодо можливості оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про відмову у визнанні виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, викладені Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 грудня 2020 року у справі № 1909/3089/2012 (провадження № 61-11723сво20).
 
У статті 353 ЦПК України не міститься прямої заборони оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо відмови у визнанні виконавчого документа (судового наказу), таким, що не підлягає виконанню.
 
Положення пункту 25 частини першої статті 353 ЦПК України у взаємозв`язку зі статтею 352 ЦПК України необхідно розуміти як можливість учасника справи оскаржити в апеляційному порядку окремо від рішення суду ухвалу суду першої інстанції як про визнання виконавчого документа, яким є судовий наказ, таким, що не підлягає виконанню, так і про відмову у визнанні виконавчого документа (судового наказу) таким, що не підлягає виконанню.
 
Крім того, тлумачення положень статті 353 ЦПК України має відбуватися із урахуванням можливості/неможливості поновити свої права особою, яка подає апеляційну скаргу, в інший спосіб, аніж шляхом оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду.
 
Згідно з частиною другою статті 353 ЦПК України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.
 
Зазначене положення слід розуміти так, що будь-яка ухвала суду підлягає перегляду в апеляційному порядку самостійно або разом з рішенням суду.
 
Однак особливість ухвали про відмову у визнанні виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, полягає у тому, що вона постановляється на стадії виконання судового рішення і оскаржити її одночасно з оскарженням рішення суду неможливо.
 
Апеляційний суд зазначеного не врахував та дійшов помилкового висновку, що ухвала суду про відмову у визнанні виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, не переглядається в апеляційному порядку та безпідставно закрив апеляційне провадження на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України, що призвело до обмеження реалізації права заявників на апеляційне оскарження судового рішення. 
 
Посилання апеляційного суду на правовий висновок, викладений в ухвалі Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 753/23412/17 (провадження 
№ 61-44581сво18) щодо застування положень пункту 25 частини першої статті  353 ЦПК України, є помилковим, оскільки у цій справі Верховний Суд вирішував питання про можливість оскарження в касаційному порядку постанови суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, а не в апеляційному порядку.
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
У частині шостій статті 411 ЦПК України визначено, що підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
 
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції. У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.
 
Отже, ухвала Черкаського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року підлягає скасуванню з передачею справи до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження у справі.
 
Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , від імені яких діє адвокат Константин Владислав Михайлович, задовольнити.
 
Ухвалу Черкаського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року скасувати, справу передати до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                       Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                  І. А. Воробйова

                                                                                                             Г. В. Коломієць

                                                                                                             Р. А. Лідовець

                                                                                                             Ю. В. Черняк