Дата документу 27.07.2021 Справа № 332/2045/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ЄУН 332/2045/20                                Головуючий у 1-й інстанції: Марченко Н.В.
 
Пр. №22-ц/807/1744/21 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
П. №22-ц/807/1744/21-2

 
ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2021 року                                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого:        Кочеткової І.В.,
суддів:                Дашковської А.В.,
                       Кримської О.М.,
секретар:        Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «ТМК ТОРГСТРОЙ», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства, стягнення заборгованості за договорами позики
за апеляційною скаргою  ОСОБА_5 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2021 року та додаткове рішення від 26 січня 2021 року, 
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ТОВ «ТМК ТОРГСТРОЙ», ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , в якому просив: 
- стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 суму боргу у розмірі 1 382 500 грн.; 
- стягнути солідарно з ТОВ «ТМК ТОРГСТРОЙ» та ОСОБА_4 суму боргу у розмірі 800 000 грн.;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу частки учасника в статутному капіталі ТОВ «ТМК ТОРГСТРОЙ» від 30 липня 2019 року, сторонами якого є ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .
В обґрунтування своїх вимог зазначав, що 04 травня 2017 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір позики, згідно з яким він передав ОСОБА_4 50 000 доларів США, що підтверджується розпискою ОСОБА_4 
07 липня 2017 року між ним та ТОВ «ТМК ТОРГСТРОЙ» було укладено нотаріально посвідчений договір позики на суму 800 000 грн., які товариство зобов`язалося повернути до 07 липня 2020 року. 
24 квітня 2019 року між ним, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений договір про заміну боржника у зобов`язанні, з моменту підписання якого новий боржник ОСОБА_2 зобов`язався повернути позику за договором від 04 травня 2017 року до 31 грудня 2019 року. Того ж дня був укладений договір поруки, за яким ОСОБА_4 поручився перед кредитором за виконання всіх зобов`язань за вищевказаними договорами позики, та договір застави, за яким в забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 04 травня 2017року ОСОБА_2 передав йому як кредитору у заставу належну йому частку у статутному капіталі ТОВ «ТМК «ТОРГСТРОЙ», розмір якої становив 50% від розміру статутного капіталу цього товариства. 
В обумовлені договорами позики строки позичальники взяті на себе зобов`язання не виконали, борг не повернули, а частина заставного майна була відчужена ОСОБА_2 відповідачеві ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу частки учасника в статутному капіталі ТОВ «ТМК ТОРГСТРОЙ» від 30 липня 2019 року без згоди заставодержателя. 
Посилаючись на вказані обставини, просив про задоволення позову з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215, 554, 574, 586, 1046, 1047 ЦК України, ст. 17 Закону України «Про заставу».
Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТОВ «ТМК ТОРГСТРОЙ», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки учасника в статутному капіталі ТОВ «ТМК ТОРГСТРОЙ» від 30 липня 2019 року, сторонами якого є ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , відмовлено.
Судове рішення мотивовано тим, що у п.5.1 спірного договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі визначено, що договір вважається укладеним та набирає чинності з дня підписання його сторонами та нотаріального посвідчення. Оскільки договір нотаріально не посвідчений, відповідно до ст.639 ч.4 ЦК України він є неукладеним, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним. 
Додатковим рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 26 січня 2021 року стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 1 382 500 грн.
В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення солідарно з ТОВ«ТМК ТОРГСТРОЙ» та ОСОБА_4 суми боргу у розмірі 800 000 грн. відмовлено.
Ухвалюючи рішення про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 1 382 500 грн., суд першої інстанції виходив із того, що позичальник ОСОБА_2 не виконав своїх зобов`язань за договором позики, у визначений договором строк борг не повернув, а тому вся сума заборгованості на підставі ст.ст.553, 554, 1046, 1047 ЦК України підлягає стягненню з боржника і поручителя у солідарному порядку. Вимоги про стягнення заборгованості з ТОВ «ТМК ТОРГСТРОЙ» суд залишив без задоволення, оскільки товариство як позичальник вніс на користь позикодавця на депозитний рахунок приватного нотаріуса всю суму боргу, що свідчить про фактичне повернення боргу. 
В апеляційній скарзі про скасування судових рішень ОСОБА_5 посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, правил підсудності, норм матеріального права. Зазначає, що на порушення вимог ст. ст.ст.19, 50 ЦПК України судом розглянуті в одному проваджені вимоги, які належать розглядати в порядку різного судочинства. Зокрема, вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТМК ТОРГСТРОЙ» підлягають розгляду за правилами господарського судочинства, оскільки зазначена позовна вимога стосується безпосередньо господарської діяльності товариства, складу його учасників, корпоративних прав, зокрема, розміру частки у статутному капіталі, права на участь в управління та отримання частки прибутку (дивідендів) товариства. Вважає помилковими висновки суду першої інстанції про не чинність договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства. Договір укладено в простій письмовій формі, між сторонами відбулося його фактичне виконання, що підтверджується актом приймання-передачі частки, який оформлений відповідно до вимог законодавства, справжність підписів на акті засвідчена нотаріально.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуване рішення є законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги - неспроможними. Вимоги виникли із аналогічних підстав - договорів позики, поручителем за якими є одна й та ж саме особа ОСОБА_4 , щодо якого заявлено вимогу про солідарне стягнення заборгованості за обома договорами позики.
Вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства обґрунтовано розглянуті судом за правилами цивільного судочинства, оскільки вони пов`язані із забезпеченням виконання основного зобов`язання - договору позики. Вимоги ОСОБА_1 є похідними від майнових прав, а тому підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.
В суді першої інстанції відповідачі не заявляв про порушення правил територіальної підсудності, отже відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення. 
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи представників ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки учасника у статутному капіталі ТОВ «ТМК ТОРГСТРОЙ» скасуванню із закриттям провадження у справі з огляду на таке.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає вказаним вимогам закону.
Встановлено, що 07 липня 2017 року між ОСОБА_1 як позикодавцем та ТОВ «ТМК ТОРГСТРОЙ» як позичальником було укладено нотаріально посвідчений договір позики на суму 800 000 грн. зі строком повернення до 07 липня 2020 року (а.с.20-21).
За умовами договору повернення позики має бути здійснено в м.Запоріжжі. Позика вважається повернутою в день передання позикодавцеві грошової суми, що фактично отримана у позику, готівкою, або в день зарахування на його банківський рахунок, реквізити якого позикодавець зобов`язується довести до відома позичальника. На підтвердження повернення позики готівкою позикодавець зобов`язаний (на вибір позичальника) підписати видатковий касовий ордер або видати позичальнику розписку (п.3, 5 договору позики).
06 липня 2020 року на виконання умов договору позики ТОВ «ТМК ТОРГСТРОЙ» внесло на депозит приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О.В. 800 000 грн. для передачі ОСОБА_1 для виконання зобов`язання за договором позики від 07 липня 2017 року (а.с.60).
07 липня 2020 року приватний нотаріус повідомив ОСОБА_1 про внесення товариством в депозит грошових коштів в рахунок погашення боргу, 25 серпня 2020 року платіжними дорученнями №№15, 16 вказані кошти були зараховані на рахунок ОСОБА_1 (а.с.63-70).
Факт повернення боржником ТОВ «ТМК ТОРГСТРОЙ» належних ОСОБА_1 за договором позики коштів позикодавцем не заперечувався, а тому суд першої інстанції обґрунтовано залишив без задоволення позовні вимоги останнього щодо стягнення суми боргу з товариства. 
Судом також встановлено, 04 травня 2017 року між ОСОБА_1 як позикодавцем та ОСОБА_4 як позичальником був укладений договір позики на суму 50 000 доларів США зі строком повернення не пізніше 30 грудня 2018 року, що підтверджується відповідною розпискою ОСОБА_4 (а.с.19).
23 квітня 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 уклали договір, яким змінили строк повернення позики за вищевказаним договором до 31 грудня 2019 року (а.с.18). 
24 квітня 2019 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений договір про заміну боржника у зобов`язанні, за умовами якого боржник ОСОБА_4 замінюється новим боржником ОСОБА_2 , тобто відбувається переведення боргу у зобов`язанні із поверненню ОСОБА_1 до 31 грудня 2019 року грошових коштів у національній валюті гривні у сумі, яка буде еквівалентна 50 000 (п`ятдесяти тисячам) доларів США за середнім комерційним курсом продажу долару США (або за згодою кредитора - за курсом НБУ) на дату фактичного повернення грошових коштів (а.с.17).
24 квітня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, за яким останній поручився відповідати за виконання всіх зобов`язань нового боржника ОСОБА_2 , що виникли із договору про заміну боржника від 24 квітня 2019 року, та ТОВ «ТМК ТОРГСТРОЙ», що виникли із договору позики від 07 липня 2017 року (а.с.16). 
Ухвалюючи додаткове рішення про солідарне стягнення із ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 14 травня 2017 року, суд першої інстанції виходив із того, що позичальник взяті на себе зобов`язання не виконав, у визначений договором строк кошти не повернув, а тому вся сума заборгованості підлягає стягненню у солідарному порядку як з боржника, так і з поручителя.
В зазначеній частині оскаржуване рішення не порушує права і обов`язки відповідача ОСОБА_5 , відповідає вимогам ст.ст.554, 1046, 1049 ЦК і зібраним у справі доказам, солідарні боржники із таким рішенням суду погодилися і в апеляційному порядку його не оскаржили, а отже відсутні підстави для його скасування 
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. 
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. 
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). 
У рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (заява № 21851/03) ЄСПЛ наголосив, що «погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту».
Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин. 
Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.
Судом встановлено, що 24 квітня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір застави, за яким у забезпечення виконання зобов`язань з поверненню боргу на суму 50 000 доларів США за договором від 23 квітня 2019 ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 у заставу належну йому частку, розміром 50%, у статутному капіталі «ТМК «ТОРГСТРОЙ» (а.с.13).
30 липня 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 уклали договір купівлі-продажу частки учасника в статутному капіталі ТОВ «ТМК ТОРГСТРОЙ», за яким продавець ОСОБА_2 передає покупцю ОСОБА_5 шляхом продажу, а покупець приймає у власність частину від належної продавцю ОСОБА_2 частки в статутному капіталі ТОВ «ТМК ТОРГСТРОЙ». Частка, що є предметом цього договору складає 30% статутного капіталу ТОВ «ТМК ТОРГСТРОЙ», а її вартість становить 75 000 грн (а.с.12).
У пункті 5.1. Договору купівлі-продажу частки від 30 липня 2019 року сторони домовилися, що цей договір вважається укладеним та набирає чинності з дня підписання його сторонами та нотаріального посвідчення.
Договір купівлі-продажу частки від 30 липня 2019 року має просту письмову форму і не був нотаріально посвідчений.
Відмовляючи у задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки учасника у статутному капіталі товариства, суд першої інстанції виходив з того, що договір нотаріально не посвідчений, а тому у відповідності з його умовами він не набув чинності, а отже не може бути визнаний недійсним.
Відповідно до положень статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.
Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства. 
Підвідомчість господарських справ установлена статтею 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), згідно з пунктом 4 частини першої якої господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах.
Як установлено в частинах першій, третій статті 167 ГК України, корпоративними правами є права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.
Отже, корпоративним є спір щодо створення, діяльності, управління та припинення юридичної особи - суб`єкта господарювання, якщо стороною у справі є учасник (засновник, акціонер, член) такої юридичної особи, у тому числі й той, який вибув.
Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.
У пункті 4 частини 1 статті 116 Цивільного кодексу України та частині 1 статті 21 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» закріплено право учасників господарського товариства здійснити у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом, відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві.
Згідно з частиною 1 статті 21 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі товариства оплатно або безоплатно іншим учасникам товариства або третім особам.
У цій справі спір виник щодо неправомірності відчуження частки у статутному капіталі ТОВ «ТМК ТОРГСТРОЙ» за договором купівлі-продажу від 30 липня 2019 року, укладеним між учасником товариства ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , який на час розгляду спору судом першої інстанції набув статусу учасника товариства. 
З урахуванням наведених норм процесуального права, правовідносини, які виникли між сторонами у справі щодо правомірності відчуження учасником товариства частки у статутному капіталі, є господарсько-правовими, тому спір підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.
У цьому разі Заводський районний суд м. Запоріжжя не є «судом, встановленим законом» для розгляду по суті зазначеного спору, адже спір підвідомчий судам не цивільної, а господарської юрисдикції.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 203/2501/15-ц (провадження № 14-411цс18). 
З урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду цей спір повинен розглядатися за правилами господарського судочинства. 
Відповідно до частини першої статті 377 ЦПК України? ? судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. При цьому суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ (частина перша статті 256 ЦПК України).
З врахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції порушив предметну юрисдикцію спору щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства, помилково розглянув справу в порядку цивільного судочинства, дана справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а тому рішення суду підлягає скасуванню, а провадження в справі відповідно до норм п. 1 ч. 1 ст. 255 і ч.ч. 1, 2 ст. 377 ЦПК України   слід закрити.
На виконання вимог ч. 1 ст. 256, ст. 377 ЦПК України апеляційний суд роз`яснює ОСОБА_1 , що розгляд його вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства справи віднесено до юрисдикції Запорізького господарського суду за територіальною підсудністю і позивач має право протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до апеляційного суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі, із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Додаткове рішення відповідає вимогам закону, не порушує права і охоронювані законом інтереси ОСОБА_5 , підстав для його скасування судова колегія не вбачає.
Керуючись ст.ст.255 ч.1, 268, 374, 375, 377, 382 ЦПК України,апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_5 задовольнити частково.
Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2021 року по цій справі скасувати, провадження у справі закрити.
Роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд його вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства віднесено до юрисдикції Запорізького господарського суду за територіальною підсудністю і позивач має право протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до апеляційного суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі, із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Додаткове рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 26 січня 2021 року у цій справі - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. 
Касаційна скарга на постанову подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 28 липня 2021 року.

Головуючий І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська