Постанова
Іменем України 
 
08 вересня 2021 року
м. Київ
 
справа № 206/2212/18
провадження № 61-5624св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», Самарський відділ державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Державне підприємство «СЕТАМ» Міністерства юстиції України, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги Самарського відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області та Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2018 року у складі судді Маштака К. С. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Деркач Н. М., Каратаєвої Л. О., Ткаченко І. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), Самарського відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (далі - Самарський ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області), Державного підприємства «СЕТАМ» Міністерства юстиції України (далі - ДП «СЕТАМ»), приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. про стягнення безпідставно отриманих коштів.
 
Позовну заяву мотивовано тим, що 18 липня 2017 року Самарським ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області було відкрито виконавче провадження № 54328875 з примусового виконання виконавчого напису, виданого 28 квітня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суми у розмірі 49 347,65 грн.
 
Під час виконання вказаного виконавчого напису з позивача було стягнуто 49 347,65 грн на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», 8 778,83 грн - Самарського ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області, 2 825,00 грн - ДП «СЕТАМ».
 
Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2018 року у справі № 206/4381/17 виконавчий напис, на підставі якого позивач понесла указані матеріальні витрати, було визнано таким, що не підлягає виконанню.
 
З огляду на викладене ОСОБА_1 просила суд повернути їй: 
49 347,65 грн як безпідставно отримані кошти, стягнуті з неї на користь ПАТ КБ «ПриватБанк»; 8 778,83 грн, стягнуті на користь Самарського ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області, 2 825,00 грн, стягнуті на користь ДП «СЕТАМ», а також стягнути з приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. 58 500,00 грн, з яких 50 000,00  грн  - моральна шкода, 8 500,00 грн - різниця між дійсною вартістю автомобіля, реалізованого під час примусового виконання напису нотаріуса, та стягнутої суми.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду
 
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2018 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 07 лютого 2019 року, позов        ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані кошти у сумі 49 347,65 грн та судовий збір у розмірі 493,46 грн.
Стягнуто з Самарського ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані кошти у сумі 8 778,83 грн та судовий збір у розмірі 87,77 грн.
В іншій частині позову відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду мотивовані тим, що на виконання виконавчого напису про стягнення з позивача на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк» заборгованості, який у подальшому був визнаний таким, що не підлягає виконанню, було реалізовано майно позивача з наступним перерахуванням на рахунки ПАТ КБ «ПриватБанк» та Самарського ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області коштів, отриманих від його реалізації.
У зв`язку із примусовою реалізацію майна позивача на підставі, яка згодом відпала, позивач втратила право користування, володіння та розпорядження своїм майном, що не відповідає положенням Конституції України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та підлягає відновленню.
Враховуючи наявність постанови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2018 року у справі № 206/4381/17, якою встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не надано необхідний перелік документів, вказано суперечливу інформацію, суди вважали, що підстави для відповідальності нотаріуса як матеріальної, так моральної, яким було вчинено виконавчий напис, відсутні.
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг та їх доводів
 
У березні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Самарського ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 лютого 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявник просив скасувати оскаржувані судові рішення в частині стягнення з Самарського ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 безпідставно отриманих коштів у сумі 8 778,83 грн.
 
Касаційну скаргу Самарського ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області мотивовано тим, що державним виконавцем проведено виконавчі дії з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса від 28 квітня 2017 року № 3799 у ВП № 54328875 відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень.
Лише після закінчення 06 грудня 2017 року виконавчого провадження фактичним виконанням виконавчого напису нотаріуса на адресу ВДВС надійшла постанова Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2018 року у справі № 206/4381/17, якою виконавчий напис, виданий 28 квітня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суми у розмірі 49 347,65 грн, було визнано таким, що не підлягає виконанню.
На переконання заявника, суди не навели мотивів, якими керувались, частково задовольняючи позовні вимоги.
Також постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій є виконавчими документами, відповідно до яких указані види витрат стягуються на користь державного бюджету України, а ВДВС не є розпорядником цих коштів.
 
У березні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 лютого 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявник просив скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволення позовних вимог    ОСОБА_1 щодо АТ КБ «ПриватБанк» і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» мотивовано тим, що під час примусового виконання виконавчого напису нотаріуса позивач не оскаржувала дії, вчинені державним виконавцем, та нею було перераховано на рахунок Самарського ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області залишок боргу у розмірі 4 324,92 грн та залишок виконавчого збору.
Суди попередніх інстанцій неправильно застосували до спірних правовідносин положення статті 1212 ЦПК України, оскільки набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним. 
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
Відзиви на касаційні скарги учасники справи до суду не подавали.
 
Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 квітня 2019 року поновлено АТ КБ «ПриватБанк» строк на касаційне оскарження рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2018 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 07 лютого 2019 року, відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу № 206/2212/18 із суду першої інстанції, відмовлено АТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні клопотання про зупинення виконання рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2018 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 07 лютого 2019 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 квітня 2019 року поновлено Самарському ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області строк на касаційне оскарження рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2018 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 07 лютого 2019 року, відкрито касаційне провадження у справі.
 
Відкриваючи касаційне провадження у цій справі, Верховний Суд врахував, що справа є малозначною, однак з урахуванням специфіки правовідносин, що склалися між сторонами справи, колегія суддів вважає, що доводи касаційних скарг стосуються питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а справа має виняткове значення для учасників, які подали касаційні скарги, що відповідно до вимог підпунктів а) та в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України є підставою для перегляду справи у касаційному порядку. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 липня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи
 
28 квітня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. вчинено виконавчий напис, яким запропоновано стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти за кредитним договором від 30 жовтня 2007 року у сумі 49 347,65 грн, яка складається з: 6 179,18 грн - залишок заборгованості за кредитом, 35 299,92 грн - залишок заборгованості за відсотками, 2 899,61 грн - пеня та комісія, 250,00 грн - штраф (фіксована частина), 1 718,94 грн - штраф (відсоток від суми заборгованості), 3 000,00 грн - витрати, пов`язані із вчиненням виконавчого напису (а. с. 14).
 
18 липня 2017 року на підставі виконавчого напису та заяви стягувача ПАТ «КБ ПриватБанк» головним державним виконавцем Самарського ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області було відкрито виконавче провадження № 54328875 (т. 1, а. с. 103).
 
Встановлено, що під час здійснення виконавчого провадження було арештовано майно ОСОБА_1 , а саме автомобіль ВАЗ-21124, реєстраційний номер НОМЕР_1 , призначено суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для визначення вартості арештованого майна (т. 1, а. с. 104).
 
Згідно з висновком суб`єкта оціночної діяльності - фізичної особи-підприємця ФОП ОСОБА_2 про вартість майна ринкова вартість автомобіля ВАЗ-21124, реєстраційний номер НОМЕР_1 , склала 65 000,00 грн (т. 1, а. с. 105).
 
14 вересня 2017 року державним виконавцем була подана заявка № 17431 на реалізацію вказаного автомобіля ДП «СЕТАМ» (т. 1, а. с. 106).
 
06 грудня 2017 року виконавче провадження було закінчено у зв`язку із фактичним виконанням виконавчого документа у повному обсязі (а. с. 108).
 
Встановлено, що за рахунок майна позивача на адресу стягувача ПАТ КБ «ПриватБанк» та державної виконавчої служби надійшли грошові кошти у розмірі 49 347,65 грн та 8 778,83 грн (4 327,35 грн (частина виконавчого збору, перерахованого після проведення прилюдних торгів) + 4 407,41 грн (борг за виконавчим документом, самостійно сплачений позивачем) + 44,04 грн (комісія)) відповідно.
 
Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2018 року у справі № 206/4381/17 визнано виконавчий напис від 28 квітня 2017 року, виданий приватним нотаріусом Бондар І. М. на підставі кредитного договору від 30 жовтня 2007 року, про стягнення грошових коштів в розмірі 49 347,65 грн таким, що не підлягає виконанню.
 
Указаною постановою встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не надало нотаріусу кредитного договору, укладеного з ОСОБА_1 , з наданої ПАТ КБ «ПриватБанк» заяви неможливо встановити, яку суму кредитних коштів було надано боржнику, під які саме відсотки, на який період було надану цю суму. Також у заяві про надання кредиту від 30 жовтня 2007 року не обумовлено сплату пені, комісії та штрафів. У заяві не визначено кредитний ліміт, валютою зазначено гривню, базова процента ставка - 3 % на місяць на суму залишку заборгованості. З наданого розрахунку заборгованості також неможливо встановити його правомірність, оскільки з нього вбачається, що процента ставка періодично змінювалась та становила 36 %, 30 %, 34,8 %, 43,2 %, тоді як банк узагалі не надав будь-яких відомостей стосовно процентної ставки. Відсутні відомості про перевипуск наданої ОСОБА_1 картки (т. 1, а. с. 8-11).
 
2.     Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» відповідно до якого касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. Зокрема, підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга Самарського ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області підлягає задоволенню, а касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права 
 
Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в  постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і  заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2018 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 07 лютого 2019 року не повною мірою відповідають зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.
 
Предметом позову є вимоги боржника, зокрема, до стягувача та органу ДВС про повернення грошових коштів, сплачених боржником (позивачем) на підставі виконавчого напису нотаріуса, визнаного у судовому порядку таким, що не підлягає виконанню.
 
Рішення судів в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ДП «СЕТАМ» та приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. про стягнення безпідставно отриманих коштів не є предметом касаційного оскарження, а тому в цій частині судом касаційної інстанції не переглядаються.
 
Щодо позовних вимог про стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» 49 347,65 грн як безпідставно отриманих коштів
 
Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
 
Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.
 
Аналіз норм статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
 
Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
 
Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
 
Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.
 
Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.
 
Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.
 
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України
від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17 та у постанові Верховного Суду
від 29 травня 2019 року у справі № 757/42443/15-ц (провадження 
№ 61-38890св18).
 
Отже, положення глави 83 застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
 
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
 
Висновок про можливість застосування до спірних правовідносин норм статті 1212 ЦК України викладений також Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі №910/1531/18.
 
Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18.
 
Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі №6-100цс15.
 
Оскільки постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2018 року у справі № 206/4381/17 виконавчий напис, вчинений 28 квітня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М., про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» грошових коштів у сумі 49 347,65 грн, з яких: 6 179,18 грн - залишок заборгованості за кредитом, 35 299,92 грн - залишок заборгованості за відсотками, 2 899,61 грн - пеня та комісія, 250,00 - штраф (фіксована частина), 1 718,94 грн - штраф (відсоток від суми заборгованості), 3 000,00 грн - витрати, пов`язані із вчиненням виконавчого напису, визнано таким, що не підлягає виконанню, то суди попередніх інстанцій дійшли правомірних висновків про те, що отримані ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі вказаного виконавчого напису кошти в сумі 49 347,65 грн підлягають поверненню позивачу на підставі статті 1212 ЦК України, адже підстава, на якій вони були отримані, відпала.
 
Доводи АТ КБ «ПриватБанк» про те, що кредитний договір, на виконання якого було вчинено виконавчий напис, є дійсним, не спростовує факт визнання виконавчого напису (на підставі якого у виконавчому провадженні було здійснено стягнення грошових коштів з позивача) таким, що не підлягає виконанню, що є підставою для повернення таких коштів.
При цьому питання наявності та/або відсутності заборгованості позивача перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за таким кредитним договором може бути предметом окремого судового розгляду.
 
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18, предметом позову в якій є вимога про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса.
 
Доводи касаційної скарги в частині позовних вимог до ПАТ КБ «ПриватБанк» є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд надав належну оцінку. Враховуючи, що висновки суду апеляційної інстанції є достатньо аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи АТ КБ «ПриватБанк».
 
Щодо позовних вимог про стягнення з Самарського ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 8 778,83 грн як безпідставно отриманих коштів
 
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
 
За змістом статті 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.
 
Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом. 
 
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих написів нотаріусів.
 
За змістом статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
 
Згідно з пунктом 1 частини першої, частиною п`ятою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
 
Відповідно до частин першої, четвертої та сьомої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до державного бюджету України.
Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору.
У разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.
 
Як зазначено вище, здійснення особою захисту порушеного права шляхом застосування кондикційного позову можливе лише за умови наявності підстав, передбачених статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача відповідне майно (у тому числі грошові кошти).
 
При цьому для правильного застосування статті 1212 ЦК України необхідно установити факт абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
 
У даному випадку стягнення з позивача на користь Самарського ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області грошових коштів у сумі 8 778,38 грн (4 327,35 грн (частина виконавчого збору, перерахованого після проведення прилюдних торгів) + 4 407,41 грн (борг за виконавчим документом, самостійно сплачений позивачем) + 44,04 грн (комісія)), пов`язане зі здійсненням державним виконавцем примусового виконання виконавчого документа.
 
Підставою для виникнення у боржника обов`язку зі сплати таких витрат є сам факт наявності відкритого виконавчого провадження, під час виконання якого державний виконавець виконує обов`язки, покладені на нього Законом України «Про виконавче провадження».
 
Будь-які дії чи бездіяльність державного виконавця під час виконавчого провадження № 54328875 позивачем не оскаржувались, постанови, зокрема, про відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно боржника, призначення суб`єкта оціночної діяльності незаконними не визнавались.
 
Суди встановили, що 06 грудня 2017 року виконавче провадження № 54328875 було закінчено у зв`язку із фактичним виконанням виконавчого документа у повному обсязі.
 
З матеріалів справи відомо, що отриманню від реалізації транспортного засобу позивача на прилюдних торгах грошових коштів передувала добровільна сплата ОСОБА_1 30 листопада 2017 року грошових коштів на рахунок Самарського ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області для повного погашення заборгованості за виконавчим документом (а. с. 18).
Зазначені обставини також відображені ОСОБА_1 у її позовній заяві.
 
Як зазначено вище, за змістом частини сьомої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.
 
Водночас виконавче провадження № 54328875 було закінчено у зв`язку із фактичним виконанням виконавчого документа у повному обсязі, у тому числі і за добровільного сприяння цьому боржником, що виключає факт абсолютної безпідставності набуття органом ДВС грошових коштів як витрат виконавчого провадження.
 
Вирішуючи спір, суди не врахували, що при виконанні професійних обов`язків, визначених законодавством України, головний державний виконавець Самарського ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області не мав передумов для звільнення ОСОБА_1 від сплати витрат виконавчого провадження, такі витрати стягнуті з ОСОБА_1 відповідно до положень статті 27 Закону України «Про виконавче провадження».
 
Колегія суддів також звертає увагу на те, що грошові кошти у розмірі 8 778,38 грн були зараховані до державного бюджету, а тому відповідачами за такою позовною вимогою повинні бути відповідний відділ державної виконавчої служби та Державна казначейська служба України, а позивачем вимоги до Державної казначейської служби України не заявлено.
 
З огляду на викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 до Самарського ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області про стягнення безпідставно отриманих коштів є безпідставними та не підлягають задоволенню.
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційних скарг
 
Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Відповідно до частин першої-третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
 
Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2018 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від  07  лютого 2019 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення безпідставно отриманих коштів підлягають залишенню без змін, а в частині аналогічних позовних ОСОБА_1 до Самарського ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області - скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову.
 
У іншій частині рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2018 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 07 лютого 2019 року не оскаржуються, а тому відповідно до положень статті 400 ЦПК України Верховним Судом не переглядаються.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.
 
Касаційну скаргу Самарського відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області задовольнити.
 
Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 лютого 2019 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення безпідставно отриманих коштів залишити без змін.
 
Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 лютого 2019 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Самарського відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про стягнення безпідставно отриманих коштів скасувати.
 
Ухвалити у цій частині нове рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                       Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                  І. А. Воробйова

                                                                                                             Г. В. Коломієць

                                                                                                             Р. А. Лідовець

                                                                                                             Ю. В. Черняк