ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 липня 2021 року
м. Харків
Справа № 953/3443/20
Провадження № 22-ц/818/2303/21 
№ 22-ц/818/2426/21
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Тичкової О.Ю.,
суддів – Бурлака І.В., Яцина В.Б.,
сторони справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
інші учасники справи:
третя особа - товариство з  додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа–Гарант»
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2020 року  та додаткове рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2020 року, ухвалені у складі судді Губської Я.В.,
УСТАНОВИВ:
28.02.2020 ОСОБА_3 , яка діяла в інтересах ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом про відшкодування завданої ОСОБА_1 в результаті дорожньо – транспортної пригоди (надалі ДТП) матеріальної шкоди у розмірі 58239,72 грн та судових витрат.
Позов обгруновано тим, що 02.10.2019 о 08 годині 40 хвилин в м. Харкові по вул. Леся Сердюка, ОСОБА_2 керуючи автомобілем Landrover Rangerover, державний номер НОМЕР_1 , не обрав безпечну дистанцію, в результаті чого допустив зіткнення з належним позивачці на праві власності автомобілем Volkswagen Passat, державний номер НОМЕР_2 , який рухався попереду, чим порушив вимоги п. п. 12.1 Правил дорожнього руху України. Згідно з висновками Київського районного суду м. Харкова, викладеними в постанові від 25.11.2019 по справі № 953/20825/19 02.10.2019 ДТП сталася з вини відповідача. Внаслідок ДТП автомобіль ОСОБА_1 отримав механічні пошкодження, вартість відновлювального ремонту склала 84547,19 грн. Оскільки цивільно – правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована у ТДВ СК «АЛЬФА ГАРАНТ», остання виплатила на користь позивачки на відшкодування матеріальної шкоди 26334,47 грн. Тому ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача різницю між сумою, яку вона фактично витратила на відновлювальний ремонт автомобілю, та отриманим страховим відшкодуванням, що дорівнює 58239,72 грн. Також позивачка просила стягнути з відповідача понесені нею судові витрати, що складаються з витрат: - на проведення екапертно – товарознавчого дослідження у розмірі 2500 грн; - на сплату судового збору у розмірі 840 грн; - на послуги адвоката у розмірі 5000 грн. 
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 1 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволений частково. Стягнуто з ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1  на відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП, 35 178,75 грн та судові витрати в розмірі 2256,72 грн.
Рішення суду мотивовано тим, що позивачем доведено факт завдання їй матеріальної шкоди в результаті ДТП, що сталася з вини відповідача. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п.1 ч.1 ст.1188 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України)). Оскільки відповідальність ОСОБА_2 при скоєнні ДТП була застрахована і позивач отримала страхове відшкодування, ОСОБА_1 відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст.22 ЦК України має право на відшкодування реальних збитків, яких вона зазнала, для відновлення пошкодженого автомобілю за виключенням страхового відшкодування та розміру ПДВ. При цьому суд уважав, що розмір фактичних збитків позивача доведений належним чином за допомогою висновку експерта № 52С від 11.12.2019, даних замовлення-наряду № 0448 від 19.11.2019, рахунку СТО « Старт». Протягом судового розгляду ОСОБА_2 не спростована необхідність витрат на перелічені у наряді-заказі роботи та запчастини, що знаходиться в причинно-наслідковому звязку з фактом ДТП від 02.10.2019. Клопотання щодо призначення експертизи відповідач в судовому засіданні не обґрунтував. Відповідно до наряд-заказу №0448 від 19.11.2019 вартість відновлювального ремонту автомобіля «VW PASSAT», державний номер НОМЕР_2 , складається з вартості робіт та запчастин без ПДВ на запчастини та складає 61645,55 грн. Тому судом була стягнута різниця між зазначеною сумою та сумою страхового відшкодування (61645,55 - 26334,47 = 35178,75). 
10 грудня 2020 року ОСОБА_3 , яка діяла в інтересах ОСОБА_1 , звернулася до суду з заявою про ухвалення додатковго рішення. Заява мотивована тим, що у визначеному Цивільним процесуальним кодексом України (надалі ЦПК України) поряду, під час судових дебатов нею було заявлено про надння доказів на підтвердження розміру судових витрат на правничу допомогу, тому суд вправі прийняти подані нею докази та стягнути судові витрати з відповідача, про що ухвалити додаткове рішення. 
Додатковим рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2020 року стягнуто з ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1 понесені судові витрати на правову допомогу у сумі 3000 грн.
Додаткове рішення мотивовано тим, що під час розгляду справи судом позивачем до позовної заяви був доданий попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, з якого вбачається, що орієнтовна сума витрат позивача на правову допомогу становить 5000 грн, що підлягає розгляду судом при вирішенні питання про розподіл судових витрат по цивільній справі та ухваленні додаткового рішення. Зазначений розмір витрат підтверджено належними та допустимими доказами, доданими до заяви представника позивача про ухвалення додаткового рішення. Відповідач не надав суду належних доказів на спростування наданих адвокатом послуг та їх не співмірності. Оскільки позов задоволений частково, суд стягнув з ОСОБА_2 витрати на правову допомогу пропорційно задоволених позовних вимог (60%) – в сумі 3000 грн.
Не погодившись з зазначеними судовими рішенями ОСОБА_2 подав апеляційні скарги. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвели до ухвалення незаконних та необгрунованих основного та додаткового рішення. Просить зазначені рішення скасувати та у задоволенні позову та заяви представника позивача про ухвалення додаткового рішення відмовити. 
Апеляційні скарги мотивовані тим, що висновки суду про наявність підстав для стягнення з відповідача вартості відновлювального ремонту автомобіля не відповідають матеріалам справи. Так, в судовому засіданні було встановлено, що страхова компанія « Альфа – Гарант» виплатила на користь позивачки страхове відшкодування на підставі складеного нею акту огляду та оцінки вартості відновлювального ремонту. Наданий позивачкою на підтвердження вартості матеріального збитку висновок експертного автотоварозавчого дослідження суперечить висновку, викладеному в аварійному сертифікаті, на що суд першої інстанції уваги не звернув. Відповідач не міг спростувати висновок експерта, оскільки позивач вже відремонтував автомобіль,тому він просив суд призначити у справі автотехнічну експертизу. Зазначене клопотання суд проігнорував. Крім цього, суд не сприяв відповідачу у витребуванні доказів, не допитав свідка, якого просив допитати ОСОБА_2 , та прийняв у якості доказів документи, що є неналежними, недостовірними та недопустимими. Так, відповідно до даних наряду – заказу № 0448 ФОП ОСОБА_4 , СТО « СТАРТ» вартість робіт з відновлювального ремонту автомобілю позивачки на 10 грн. менше суми, визначеної в експертизі. Зазначений наряд – заказ лише фіксує факт завершення операції та її обсяг, а не є первинним документом, який фіксує факт господарської операції. Суд ухвалив рішення всупереч вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до якого страхова компанія відповідає за шкоду, завдану застрахованою особою третім особам у межах ліміту відповідальності. Застрахована особа повинна відшкодувати потерпілому лише суми, що не підлягають виплаті з боку страхової кампанії, це: суму франшизи та суму величини втрати товарної вартості. Позивач просить стягнути суму відшкодування шкоди у межах страхового ліміту, що згідно страхового полісу відповідача дорівнює 100 000 грн. Вимог про стягнення франшизи позивач не заявляла, а втрата товарної вартості для автомобіля позивача не нараховується. Тому в суду були відстуні підстави для стягненння з ОСОБА_2 грошової суми на відшкодування матеріальної шкоди.
Апеляційна скарга на додаткове рішення суду мотивована тим, що в суду не було підстав для задоволення заяви представника позивача про ухвалення додаткового рішення, оскільки представник позивача подав докази на підтвердження понесення нею судових витрат на правничу допомогу з пропуском установленого процесуальним законом строку. Заяви про поновлення строку представник позивача не подавала. Крім того, наданий нею договір про надання адвокатських послуг не містить детального опису послуг, що надаються, їхню варість, порядок обчислення гонорару адвоката ( фіксований розмір або погодинна оплата) , порядок оплати. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, вивчивши докази та перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Як установлено судом та підтверджується матеріалами справи, 02.10.2019 о 08:40 в м.Харкові по вул.Леся Сердюка водій ОСОБА_2 керував автомобілем Landrover Rangerover, д.н. НОМЕР_1 , не вибрав безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем Volkswagen Passat, д.н. НОМЕР_2 , який рухався попереду. При ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Відповідно до постанови Київського районного суду м. Харкова по справі № 953/20825/19 від 25.11.2019 водія ОСОБА_2 визнано винним в порушенні правил дорожнього руху, що стало причиною виникнення ДТП (а.с.6).
Відповідно до висновку експерта-автотоварознавця Бочарова С.М № 52С від 11.12.2019 вартість матеріального збитку, нанесеного Volkswagen Passat, д.н. НОМЕР_2 , пошкодженого внаслідок ДТП, становить 42387,47 грн, вартість відновлювального ремонту зазначеного автомобіля складає 84574,19 грн (а.с 7-11).
На дату скоєння ДТП відповідальність ОСОБА_2 була застрахована у товаристві з додатковою вдпоівдальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» (надалі ТДВ «СК «Альфа-Гарант») згідно з полісом АМ 9844356 від 02.10.2019 ( а.с. 32).
Згідно з надними суду розрахунку страхового відшкодування та стархового акту № ЦВ/19/5310 від 03.02.2020 (а.с. 129 – 130) страхова сума за договором № АМ – 0009844356 від 07.02.2019 дорівнює 100 000 грн, вартість відновлювального ремонту ( без урахування зносу деталей, що замінюються) 43857,30 грн, вартість відновлювального ремонту ( з врахуванням зносу деталей, що змінюються) 27466,80 грн, вартість матеріального збітку 27466,80 грн, безумовна франшиза 1000 грн та остаточна сума страхового відшкодування – 26466,80 грн, що була виплачена ОСОБА_1 шляхом перерахування на її рахунок у ПриватБанку ( а.с. 129 – 130).
Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).
Відповідно до ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Спеціальним законом, що встановлює обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 1 липня 2004 року № 1961-IV (надалі Закон).
Відповідно до статей 3, 5 Закону метою такого страхування є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих унаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
Страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого ( ст.6 Закону).
За змістом Закону настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, у тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але, якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
Відповідно до ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.2 ст. 78 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно ст.12 , частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Зі зімсту позовної заяви вбачається, що предметом спору у дісній справі є матеріально – правова вимога до відповідача про стягнення витрат на відновлювальний ремонт пошкодженого майна позивача, що не були покриті страховим відшкодуванням .
Зокрема, позивач просить відшкодувати вартість понесених нею витрат на ремонт автомобіля, визначаючи вартість майнової шкоди відповідно до висновку експерта-автотоварознавця Бочарова С.М № 52С від 11.12.2019, згідно з яким вартість відновлювального ремонту , завданого автомобілю Volkswagen Passat, д.н. НОМЕР_2 , пошкодженого внаслідок ДТП, становить 84574,19 грн (а.с. 7-11).
Колегія суддів уважає, що надаючи оцінку зазначеному висновку суд першої інстанції залишив поза увагою, що висновок експертного дослідження, складений експертом –автотоварознавцем ОСОБА_5 , не може бути визнаний належним та допустимим доказом у справі. 
Так, статтею 106 ЦПК України передбачена можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи.
В частині шостій статті 106 ЦПК України зазначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Згідно з частиною п`ятою статті  106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.
Разом з тим, у висновку експертного дослідження від 11.12.2019 року не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду.
Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19).
Відповідач проти визначеного експертом –автотоварознавцем Бочаровим С.М № 52С від 11.12.2019 розміру відновлювального ремонту автомобіля ОСОБА_1 заперечував. Звренувся до суду з клопотаннями про виклик у судове засідання експерта (а.с. 76-79), витребування доказів (а.с. 80-81) та призначення у справі авто - технічної експертизи для визначення строку експлуатації окремих деталей автомобілю Volkswagen Passat, д.н. НОМЕР_2 (а.с. 99-100).
Судова колегія погоджується з доводами апеляційної скарги, щодо неналежного  виконання судом вимог ч.4 ст.12  ЦПК Україні  в частині сприяння сторонам у здійсненні процесуальних прав, а саме, не вирішення заявленого відповідачем клопотання про виклик експерта – авто товарознавця, не вирішення клопотання позивача про призначення експертизи,  не  роз`яснення позивачу та відповідачу їх права просити призначинти судову авто - товарознавчу експертизу для встановлення фактичного розміру матеріального збитку завданого майну позивача. 
Проте оскільки апеляційна скарга не містить клопотань про допит свідка, витребування доказів та призначення експертизи, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості усунути допущені судом першої інстанції порушення. 
З огляду на вищезазначене, судова колегія не погоджується з висновком суду про доведеність позивачем розміру звданої їй матеріальної шкоди в заявленому у позові розмірі. 
Згідно з правововим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Велика Палата Верховного Суду вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.
Таким чином, обов`язок з відшкодування шкоди у межах ліміту страхового відшкодування покладається на страховика.
Суд не надав оцінки тому, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та просила стягнути не різницю між фактичним розміром завданої шкоди і розміром ліміту відповідальності страховика (100 000 грн), а різницю між фактичним розміром завданої шкоди і розміром виплаченого страхового відшкодування (84574,19 - 26334,47 = 58239,72 грн). 
В супереч вимог ст.ст. 12,81 ЦПК України позивач не надав доказів своєї незгоди із визначеним страховиком розміром призначеного страхового відшкодування або свого звернення до страховика з вимогами про відшкодування завданої шкоди в межах ліміту відповідальності страховика (з урахуванням франшизи) та відмови останнього відшкодувати завдану позивачу шкоду у межах ліміту відповідальності. 
Таким чином матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що виплатою страхового відшкодування у розмірі 26334,47 позиачу не була в повному обсязі відшкодована завдана шкода, у зв`язку з чим відповідач, як особа винна в дорожньо-транспортній пригоді повинна сплатити різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою відповідно до вимог ст. 1194 ЦК України.
Разом з тим, судова колегія не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача грошових сум ( франшизи, коефіцієнту зносу деталей транспортного засобу), що не були включені страховою компанією до страхового відшкодування відповідно до вимог закону.
За правилами ст.ст. 9, 12, 29, 32 Закону при визначенні розміру страхового відшкодування при відшкодуванні  шкоди, заподіяної життю та/або здоров`ю потерпілих, страховиком не відшкодовується франшиза у розмірі 1000 грн та витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого в порядку, встановленому законодавством. Шкоду, пов`язану з утратою товарної вартості транспортного засобу, страховик не відшкодовує.
Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);
2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Пунктом 32.7 частини першої статті 32 Закону встановлено, що шкоду, пов`язану з втратою товарного вигляду транспортного засобу, страховик не відшкодовує.
Згідно з пунктом 2.4. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (надалі Методика), вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу     (далі - КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).
Відповідно до пункту 8.3. Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості.
Системний аналіз пункту 32.7. частини першої статті 32 Закону, статті 22, абзацу третього пункту 3 частини першої статті 988, статей 1166, 1187, 1194 ЦК України, пунктів 1.6., 8.6., 8.6.1., 8.6.2. Методики дає можливість дійти висновків, що власник пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди.
При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова шкода у розмірі коефіцієнту зносу деталей транспортного засобу, що замінюються повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, в загальному порядку.
Подібні правові висновки висловлено у постанові Верховного Суду    від 01 липня 2020 року у справі № 420/998/18 (провадження № 61-11714св19).
Відповідно до розрахунку страхового відшкодування ТДВ «СК «Альфа-Гарант» вартість відновлювального ремонту автомобіля без врахування зносу деталей, що замінюються складає 43857,30 грн, з урахуваннм зазначеного зносу – 27 466,80 грн, франшиза – 1000 грн ( т. 1 а.с.129). 
Проти зазначеного розрахунку апелянт не заперечував та наполягав на тому, що суд під час розгляду справи мав виходити з зазначеного висновку, викладеного в розрахунку страхового відшкодування ТДВ «СК «Альфа-Гарант». 
З урахуванням того, що  страхове відшкодування при виплаті позивачу було зменшено на розмір франшизи у розмірі 1000 грн та вартість зносу деталей транспортного засобу,  позивач має право на відшкодування зазначених коштів за рахунок відповідача. На зазначені обставини суд уваги не звернув та безпідставно відмовив позивачу у задоволені позову в частині відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 16 390,50 грн (43857,30 - 27 466,80) та 1000 грн франшизи, а всього 17 390,50 грн. 
При цьому колегія суддів уважає, що не зважаючи на відсутність у позовній заяві ОСОБА_1 прямої вказівки на стягнення з ОСОБА_2 франшизи та вартості зносу деталей транспортного засобу, зазначені суми підлягають стягненню з відповідача, оскільки в позовній заяві заявлена вимога про повне відшкодування матеріальної шкоди, завданої ДТП, в цілому в тому числі і в частині, що не відшкодована страховиком. 
Тому апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково, а рішення суду – зміні: суму, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , належить зменшити з підстав, зазначених у дійсній постанові. 
Судова колегія не погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_2 на додаткове рішення суду щодо неправильного визначення розміру витрат на правову допомогу, оскільки зроблені судом висновки щодо належного доведення позивачем розміру та обсягу понесених нею витрат відповідають матеріалам справи та вимогам закону. 
Так, судом першої інстанції надана належна оцінка договору про надання правової допомоги №б/н від 26.02.2020, укладеному між ОСОБА_1 та адвокатом Константиновою Г.В.; акту прийому-передачі наданих послуг від 01.12.2020 з розрахунком витрат з описом виконаних робіт і їх вартістю до договору про надання правової допомоги; квитанції до прибуткового касового ордеру №04/11-09 про сплату 5 000 грн. адвокату Константиновій Г.В. ОСОБА_1 з підставою платежу – надання правової допомоги відповідно до договору про надання правової допомоги від 26.02.2020 по справі №953/3443/20 та зроблений обгрунтований висновок про те, що заявлений позивачем розмір витрат на правову допомогу є співмірним з обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, ціною позову та значенням справи для сторони. При цьому суд врахував фактичний час участі представника позивача в судових засіданнях, а також доведеність заявлених вимог та зменшив розмір витрат на правову допомогу пропорційно частині задоволених позовних вимог – 60%.
В супереч вимог ст.ст.12,81 ЦПК України ОСОБА_2 не надав суду належних та допустимих доказів на спростування заявленого позивачем обсягу наданих адвокатом послуг та їх не співмірності із ціною позову та складністю справи. 
Щодо пропуску ОСОБА_3 строку для подачі доказів розміру понесених ОСОБА_1 витрат на професійну правову допомогу, то відповідно до ч.1 ст. 347 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
В позовній заяві ОСОБА_1 вказано, що її судові витрати при розгляді дійсної справи склали 8340 грн, з яких 2500 грн витрат на проведення експертно-товарознавчого дослідження, 840 грн сплаченого судового збору, 5000 грн витрат на послуги адвоката (а.с. 2-5).
Відповідно до ч.1 ст. 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Представник позивача попередньо визначила розмір судових витрат ОСОБА_1 в позовній заяві, тому суд уважає, що подача нею доказів розміру понесених позивачем витрат після ухвалення рішення суду не порушує процесуальні строки подачі доказів. 
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (ч.1, п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України). 
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч.2 ст.137 ЦПК України).
Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що рішення суду про стягнення заборгованості підлягає зміні в частині зменшення суми, що підлягає стягненню з 35178,75 грн до 17 390,50 грн, визначений судом розмір витрат на правову допомогу та судовий збір також підлягає зменшенню пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Позов було пред`явлено на суму 58239,72 грн, задоволено - на 17390,50 грн. , заявлені витрати на правову допомогу – 5000 грн. 
Судові витрати апеляційний суд розподіляє за правилами передбаченими ст. 141, п.п. б, в п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір». Позов визнаний судом обґрунтованими на 29,86 %, при подачі позову ОСОБА_1 було сплачено 840 грн (а.с. 1). Апеляційна скарга визначна судом обгрунованою на 50,57 %, при подачі апеляційної скарги ОСОБА_2 сплатив 1261,21 грн судового збору (аркуш 84 матеріалів оскарження ухвали). 
Отже, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 належить стягнути 250 грн 83 коп. судового збору, сплаченого при подачі позовної заяви, 1493 грн витрат на правову допомогу.
З ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 належить стягнути 637 грн 79 коп. судового збору, сплаченого при подачі апеляційної скарги. 
При вирішенні питання про розподіл між сторонами у справі витрат, пов`язаних з проведенням експертного дослідження у розмірі 2500 грн, судова колегія враховує, що висновок експертного – товарознавчого дослідження не враховувався судовою колегією під час ухвалення дійсного судвого рішення. Зазначене є підставою для покладення цих витрат на позивача.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, 381, 382-384, 389,390ЦПК України, апеляційний суд, - 
ПОСТАНОВИВ: 
Апеляційні скарги ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2020 року  та додаткове рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2020 року задовольнити частково. 
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2020 року  та додаткове рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2020 року змінити в частині суми, що підлягає стягненню з ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1  в рахунок відшкодування майнової шкоди, та судових витрат. 
Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) на користь  ОСОБА_1  ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_4 ) 17 390 (сімнадцять тисяч триста дев`яносто) гривень 50 (п`ятдесят) копійок матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП, судові витрати у розмірі 1743 гривень 83 копійки, що складаються з судового збору, сплаченого при подачі позовної заяви, у розмірі 250 (двісті п`ятдесят) гривень 83 (вісімдесят три) копійки судового збору, та витрат на правову допомогу сплаченого у розмірі 1493 (одна тисяча чотириста дев`яносто три) гривні.
Стягнути з ОСОБА_1  ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_4 )  на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) 637 (шістсот тридцять сім) гривень 79 (сімдесят дев`ять) копійок судового збору, сплаченого при подачі апеляційної скарги.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених частиною 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складений 02 липня 2021 року.

Головуючий -                                                  О.Ю.Тичкова

Судді    І.В. Бурлака

В.Б. Яцина