ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7814/21 Справа № 211/6914/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко С. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Бондар Я.М.
суддів -Барильської А.П., Зубакової В.П.
сторони:
позивач-ОСОБА_1 
відповідач-Акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат», 
розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами апеляційні скарги відповідача Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат», позивача ОСОБА_1 на рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 липня 2021 року, ухваленого суддею Ткаченко С.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області (відмості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (далі - ПАТ «Кривбасзалізрудком»), про стягнення моральної шкоди, яка заподіяна тяжким ушкодженням здоров`я під час виконання трудових обов`язків.
В подальшому, уточнивши позовні вимоги, позивач зазначив, що він з 09.12.1974 року по 19.11.2012 року працював у ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» підземним механіком на дільниці № 3, підземним електрослюсарем черговим та з ремонту устаткування на дільницях №13, №31 на шахті ім.Леніна. За свою сумлінну працю, професійну майстерність, особисті вагомі трудові здобутки він неодноразово нагороджувався грамотами та преміями.
19.11.2012 року він звільнився за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію за віком.
18.07.1997 року йому було встановлено захворювання - деформуючий спондилоартроз переважно в шийно - грудному відділі хребта з вираженими статико - динамічними порушеннями. Захворювання визнане професійним .
За висновком МСЕК від 28.07.1997 року йому була встановлена втрата працездатності у розмірі 60 % в зв`язку з профзахворюванням та визнано інвалідом третьої групи.
06.07.2004 року при повторному огляді МСЕК було підтверджено втрату його працездатності в розмірі 60% та третю групу інвалідності, безстроково. Йому була протипоказана важка фізична праця, а рекомендовано санаторно - курортне, профілактичне та медикаментозне лікування.
У зв`язку із профзахворюванням він має слабке здоров`я, та змушений постійно лікуватися, щоб хоч якось знімати болі в спині, шиї та суглобах.
Згідно Акту від 18.07.1997 року про розслідування та причини придбаного ним на підприємстві профзахворювання: воно виникло в результаті впливу фізичних навантажень на верхній та нижній пояс кінцівок та хребта, а також із – за неблагоприємного мікроклімату та вимушеної робочої пози. 
Просив суд стягнути із відповідача грошову компенсацію в розмірі 204 000,00 грн., за заподіяну йому моральну шкоду у вигляді ушкодження здоров`я без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб, інших зборів та платежів.
Рішенням Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 липня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат » про стягнення моральної шкоди, яка заподіяна тяжким ушкодженням здоров`я під час виконання трудових обов`язків задоволені частково.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 104 000 (сто чотири ) грн. 00 коп. без урахування податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.
В іншій частині позову відмовлено.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави судовий збір в розмірі 1040 ( одна тисяча сорок ) гривень 00 коп.
Позивач ОСОБА_1 , будучи незгодним з визначеним судом розміром моральної шкоди, стягнутої з відповідача на його користь, подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення суду першої інстанції, збільшивши розмір моральної шкоди до 200 000 грн.
Скаржник вважає, що судом першої інстанції не було оцінено всі докази у сукупності і неповно з`ясовані всі обставини, що мають суттєве значення для справи, зокрема суд не оцінив в повній мірі стан його здоров`я, той факт, що шкода здоров`ю була спричинена з вини відповідача, який не забезпечив безпечних умов праці, порушивши низку законодавчих актів, які зобов`язують роботодавця забезпечити на своєму підприємстві безпечні умови праці.
Позивач зазначає, що судом не в достатній мірі було враховано ступінь втрати професійної працездатності, яка з 28.07.1997 року не змінювалась і становила 60% з встановленням третьої групи інвалідності, а в подальшому безстроково з 06.07.2004 року ступінь втрати професійної працездатності та третя група інвалідності залишилися незмінними, що свідчить про неможливість, незважаючи на курси лікування поліпшити стан здоров`я.
В апеляційній скарзі, відповідач Акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат» (28.05.2021 рішенням загальних зборів Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» змінено найменування на Акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»), посилаючись на незаконність і необґрунтованість судового рішення, ухваленого з порушенням норм матеріального і процесуального права, ставить питання про його скасування з ухваленням нового рішення, яким у повному обсязі відмовити позивачеві ОСОБА_1 в задоволенні його позовних вимог.
Скаржник зазначає, що покладення обов`язку відшкодування моральної шкоди на підприємство відповідача за відсутності всіх складових цивільно-правової відповідальності, зокрема наявності вини, суперечить нормам чинного законодавства, а саме: приписам Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 та статті 1167 ЦК України.
Скаржник вважає недоведеним позивачем факт спричинення йому моральної шкоди, оскільки суду не надано висновків медичних установ, які підтверджують факт перенесення позивачем моральних страждань.
Позивач наголошує на тому, що розмір моральної шкоди, стягнутої судом з відповідача на користь позивача визначено без урахування засад розумності, виваженості та справедливості, а також сталій судовій практиці в аналогічних справах.
Також відповідач, посилаючись на положеннями Закону України від 16 січня 2020 року №466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», зазначив, що стягнута судом моральна шкода на користь позивача в розмірі 104 000грн. стягнута без утримання податку з доходу фізичних осіб, що є порушенням норм чинного законодавства.
10.09.2021 року на адресу суду апеляційної інстанції надійшла заява позивача ОСОБА_1 , в якій останній зазначив, що, ознайомившись за апеляційною скаргою відповідача він не має бажання подавати відзив на скаргу, оскільки в його апеляційній скарзі вказані всі обставини справи, підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити в повному обсязі. 
Відзиви на апеляційні скарги сторін не подано.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, тоді як апеляційна скарга відповідача не може бути задоволена з огляду на таке. 
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 з 09.12.1974 р. по 19.11.2012 р. працював на підприємстві відповідача на посаді підземного механіка на дільниці №3, підземним електрослюсарем черговим та з ремонту устаткування на дільницях №13, №31 на шахті ім.Леніна Об`єднання «Кривбасруда», та 19.11.2012 р. був звільнений за ст.38 КЗпП України, за власним бажанням, в зв`язку з виходом на пенсію за віком, що підтверджується копією трудової книжки на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 12-17).
Відповідно до Акту від 18.07.1997 року, Українським НДІ промислової медицини, встановлено, що професійне захворювання виникло у Позивача, внаслідок праці на ш. "В.І. Леніна" за професією підземний електромонтажник, механік, шкідливий стаж роботи 22,5 років, встановлено діагноз: деформуючий спондилоартроз переважно в шийно - грудному відділі хребта з вираженими статико - динамічними порушеннями та резистентним больовим синдромом (а.с. 5-6).
Згідно вказаного Акту причиною виникнення професійного захворювання стало через вплив на організм навантажень на верхній та нижній пояс кінцівок та хребта, а також через неблагоприйнятний мікроклімату та вимушеної робочої пози,
28.07.1997 року, позивач вперше пройшов огляд ЛТЕК, за результатами якого йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 60%, визначено необхідність в оздоровленні в профілакторії.
06.07.2004 року, позивач повторно пройшов огляд ЛТЕК, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 60%, встановлено третю групу інвалідності професійного захворювання, безстроково. Визначено необхідність санаторно – курортному та медикаментозному лікуванні.
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 виходив з того, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійні захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків на підприємстві, правонаступником, якого на теперішній час є АТ «Кривбасзалізрудком» (ПАТ «Кривбасзалізрудком»), тому роботодавець зобов`язаний відшкодувати спричинену позивачу втратою здоров`я моральну шкоду.
Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, однак частково погоджується із доводами позивача щодо заниженого розміру моральної шкоди та не погоджується із доводами сторони відповідача про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та завищеного розміру відшкодування моральної шкоди, з огляду на наступне.
Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року «Кечко проти України» у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року , абз.9 п.5 встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).
У п.13 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
На час виникнення спірних правовідносин (28.07.1997року) можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалась пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою КМ України від 23.06.1993 № 472.
На той час діяли норми статті 440-1 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), яка передбачала відшкодування моральної шкоди.
Відповідно до зазначеної норми моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини.
Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.
Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п.11 Правил).
Відповідно до ст.3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).
Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.
Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.
Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у тому числі у фізичному болю та стражданнях, яких зазнала особа у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті ( ч.1 ст.1167 ЦК України).
Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів ( ч.1 ст.1168 ЦК України).
Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.                        
Статтею 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя .
Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008 року №20-рп/2008 громадянам надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).
Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
У відповідності до ст.4 Закону України "Про охорону праці", державна політика в області охорони праці, базується; зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань.
Судом першої інстанції було встановлено, що у зв`язку з професійним захворюванням на виробництві позивачу ОСОБА_1 заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність у розмірі 60%, йому встановлена третя група інвалідності, безстроково з липня 2004 року. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він періодично проходить лікування, незважаючи на це покращення в стані здоров`я відсутнє, він постійно відчуває фізичний біль, загальну слабкість, швидко втомлюється.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода у зв`язку з отриманим ним на підприємстві відповідача професійним захворюванням.
Доводи відповідача щодо вини самого позивача у виникненні у нього професійного захворювання, колегія суддів відхиляє, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин з відшкодування моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, Закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду.
Доводи відповідача про недоведеність позивачем факту моральної шкоди не заслуговують на увагу, оскільки сам факт стійкої втрати працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. 
Не заслоговують на увагу і доводи апеляційної скарги відповідача про те, судом першої інстанції не було враховано при винесенні судового рішення положення Закону України від 16 січня 2020 року №466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», яким внесено зміни до п.п.164.2.14 а статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди, норма набрала чинності з 23.05.2020 року, з огляду на наступне.
Чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.
Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.
Між тим, колегія суддів погоджується з доводами позивача, що визначений судом розмір компенсації моральної шкоди є дещо заниженим та не погоджується з доводами відповідача про завищений розмір моральної шкоди. 
У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.
Як роз`яснено в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
Виходячи з обставин справи, колегія суддів, ураховуючи ступінь вини відповідача у виникненні у позивача професійного захворювання, беручи до уваги характер і тривалість моральних страждань ОСОБА_1 які спричинені втратою здоров`я, ступінь втрати професійної працездатності в ступені 60%, встановлення третьої групи інвалідності, які залишилися незміннми з часу первинного огляду МСЕК 28.07.1997 року по 06.07.2004 року коли позивачеві було безстроково визначено ці показники втрати здоров`я, що свідчить про неможливість в подальшому відновити або поліпшити втрачене здоров`я, тривалість роботи на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів -22 роки 5 місяців, та, беручи до уваги той факт, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, який має позивач внаслідок втрати здоров`я, характер немайнових витрат, вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і збільшити її розмір зі 104 000 грн. до 200 000 грн.
З огляду на викладені обставини, колегія суддів вважає, що достатнім, справедливим, співмірним розміром компенсації моральної шкоди буде 200 000 грн. Визначений розмір не призведе до збагачення позивача та не поставить відповідача у скрутне матеріальне становище.
Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».
Зі змісту положень п.3 ч.3 ст. 175, п.1.ч.1 ст.176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці. 
Позивач подав позов про стягнення моральної шкоди спричиненої ушкодженням здоров`я та визначив її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку з чим, колегія суддів змінює рішення суду першої інстанції в частині розміру судового збору, стягнутого з Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави та збільшує цей розмірі з 1040 грн. до 2000 грн., що становить однин відсоток від стягнутого судом апеляційної інстанції розміру моральної шкоди.
Також з відповідача Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави, підлягає стягненню судовий збір 3000 грн. за подання позивачем ОСОБА_1 апеляційної скарги (2000 грн. х 150%).
В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.
Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача  ОСОБА_1 задовольнити.
Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат», залишити без задоволення.
Рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 липня 2021 рокув частині розміру моральної шкоди та судового збору, змінити, збільшивши розмір моральної шкоди, стягнутої з Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь  позивача ОСОБА_1 з 104 000 (ста чотирьох тисяч гривень) грн. до 200 000 (двохсот тисяч гривень) грн., відповідно, збільшивши суму судового збору стягнутого з Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави з 1040 грн. (однієї тисячі сорока гривень)до 2000 грн. (двох тисяч гривень). 
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Стягнути з Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» за подання позивачем апеляційної скарги на користь держави судовий збір у розмірі 3000 грн. (трьох тисяч гривень). 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови складено 15 вересня 2020 року.

Головуючий:

Судді: