П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2021 року
м. Рівне

Справа № 569/7299/18
Провадження № 22-ц/4815/1113/21

Головуючий у Рівненському міському суді
Рівненської області: суддя Панас О.В.
Час, даті і місце ухвалення рішення суду 
першої інстанції: 09 год. 04 хв. 18 травня 2021 року
в м. Рівне Рівненської області 
Повний текст складено 20 травня 2021 року

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючий суддя: Хилевич С.В.
судді: Боймиструк С.В., Шимків С.С.        
секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи: 
позивач: ОСОБА_1 ;
відповідач: ОСОБА_2 ;

представники учасників справи: 
позивача – ОСОБА_3 ;
відповідача – ОСОБА_4 ;

за участі: представника відповідача – адвоката Губар Наталії Всеволодівни, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 травня 2021 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування квартирою та вселення, 
в с т а н о в и в : 
       У квітні 2018 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування квартирою та вселення. Мотивуючи свої вимоги, покликалась на те, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності сторонам - як це видно з інформаційної довідки від 14.03.2018 Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна. Відповідно до свідоцтва про право власності, наказу № 676 від 29.12.2008 Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Ѕ спірної квартири належить відповідачу. Згідно з свідоцтвом про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер: 1258, виданого 03.08.2017 приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Фокіною А.Б., позивачу на праві власності належить Ѕ даної квартири. Вона мала намір домовитись з відповідачем про порядок користування помешканням, однак вона заперечує її право власності та чинить перешкоди у володінні та користуванні спірним нерухомим майном. 
З наведених мотивів просила вселити ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 . Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , а саме : виділити ОСОБА_1 в користування жилу кімнату площею 8,5 м2.; виділити ОСОБА_2 в користування жилу кімнату площею 11,0 м2.; а житлову кімнату площею 13 м2, кухню площею 4,9 м2., ванну - 2,- м2., туалет - 1.2 м2., коридор - 7,8 м2., балкон - 2,1 м2 залишити в спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
       Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18.05.2021 позов задоволено частково.
Вселено ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 .
Відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову в частині встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 .
       Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд попередньої інстанції виходив із того, що позивач на час спірних відносин є власником Ѕ частки спірної квартири, тому має право проживати у ній і не може бути позбавлена свого права власності, гарантованого Конституцією України. Спонуканням до відмови у задоволенні вимоги щодо визначення порядку користування нерухомим майном стало те, що в ньому зареєстрований син відповідача – ОСОБА_5 , який до участі в справі не залучався, однак його права зачіпаються при задоволенні такої вимоги. Суд вважав неприпустимим порушувати права власників, врахував заперечення відповідача щодо пред`явленого до неї позову про встановлення порядку користування і обов`язок сторін щодо оплати комунальних послуг та за утримання будинку і прибудинкової території, яка в рівних частках підлягає до оплати співвласниками, а запропонований варіант користування помешканням зменшує частку позивача в оплаті послуг та суперечить розміру її частки, виходячи з правовстановлюючих документів на квартиру.
       На рішення суду відповідачем подано апеляційну скаргу, де покликалась на його незаконність та необґрунтованість в частинні вселення позивача, що полягало у неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, та невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
       На її обґрунтування вказувала на те, що право власності на Ѕ частину квартири виникло у ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, які були організовані та проведені Державним підприємством "Сетам" (далі – ДП "Сетам") за відповідним зверненням державної виконавчої служби при виконанні судового рішення про стягнення з сина відповідача на користь колишнього чоловіка позивача заборгованості рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 30.04.2015 у справі №569/3204/15. Згідно з указаним судовим рішенням 24.12.2013 між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 був укладений договір позики, відповідно до якого він позичив останньому 18 350 доларів США та 6 639 євро, які зобов`язався повернути в січні 2014 року, про що написав розписку. Однак взяті на себе зобов`язання ОСОБА_7 не виконав, кошти не повернув, тому суд зазначені кошти стягнув на користь ОСОБА_6 . На підставі вказаного судового рішення, яке вступило в законну силу, було відкрите виконавче провадження №35398227, в межах якого накладено арешт на майно боржника ОСОБА_7 , а саме: Ѕ частку спірної квартири. Однак, враховуючи судові рішення від 30.04.2015 по справі № 569/3204/15 про стягнення боргу з ОСОБА_7 та від 16.03.2020 у справі № 569/15540/18 про відмову у визнанні прилюдних торгів недійсними, суд не врахував, що договір позики між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 був фіктивним, оскільки позичальник передав вказані у рішенні суду кошти на придбання автомобіля BMW із-за кордону, а таку передачу коштів оформили розпискою про позику. Після того як син відповідача знайшов за кордоном автомобіль Audi А-5 замість BMW, про що не заперечував ОСОБА_6 , йому було передано бажаний автомобіль та документи на нього. Проте ОСОБА_6 відмовився повернути розписку, мотивуючи тим, що вказаний транспортний засіб йому не підходить і на обмін авто на інший не погодився. Крім того, одержаний автомобіль не повернув. Згодом, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_7 передав ОСОБА_6 свій автомобіль Minicoоper. Стверджувала, що борг було повністю погашено. Зважала на те, що є людиною з інвалідністю другої групи, не може самостійно пересуватися, а вказана квартира є єдиним її та сина житлом. ОСОБА_1 ж не має реального наміру проживати у вказаній квартирі, а розглядає його як нерухомість, яку можна здавати в оренду для проживання інших осіб.
       З викладених підстав просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про вселення ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 та прийняти в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
       Відзиву на апеляційну скаргу не подано. 
       Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.
       Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Тому з огляду на те, що відповідачем фактично оскаржується рішення щодо вселення позивача та враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, колегія суддів не перевіряє законність рішення в частині, яка не оскаржується.
       Як з`ясовано судом, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що видно з Інформаційної довідки від 14.03.2018 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна (а.с. 5-6).
Відповідно до свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 03.08.2017, зареєстрованого під номером 1258 та виданого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Фокіною А.Б., ОСОБА_1 на праві власності належить Ѕ даної квартири (а.с. 9).
Згідно зі свідоцтвом про право власності, виданого наказом № 676 від 29.12.2008 Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету, Ѕ даної квартири належить на праві власності ОСОБА_2 (а.с. 37)
       Спірні правовідносини виникли з того приводу, що ОСОБА_2 чинить перешкоди ОСОБА_1 у володінні, користуванні і розпоряджанні частиною її власності, а саме: Ѕ квартири АДРЕСА_1 . 
       Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
       Згідно з ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
       За змістом ч.1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
       Відповідно до ч.1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
       Згідно з ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
       Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
       Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
       Повно і правильно встановивши обставини справи та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції обґрунтовано вселив ОСОБА_1 в спірну квартиру як власника її Ѕ частини. 
       Відповідно до ст.ст. 12 і 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Між тим, єдиною достатньою обставиною для позбавлення позивача права вільного володіння, користування, розпоряджання частиною спірного нерухомого майна, що спонукало б відмові в задоволенні позовної вимоги, є доведення факту відсутності в неї на це відповідних правових підстав. Однак за результатами розгляду цивільної справи титульне право спільної часткової власності позивача на квартиру не спростовано. 
Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до пункту 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.
       Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\2003).
       Разом з тим доводи особи, що подала апеляційну скаргу, на необхідність та вимушеність захисту її прав шляхом порушення тим самим права позивача є неприйнятними для апеляційного суду.
Заперечення відповідачем очевидних фактів, в т.ч. права спільної часткової власності позивача на квартиру, не спростовують правильності висновків судів, а лише зводяться до суб`єктивної незгоди з ними, тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, переоцінці обставин, які вирішального значення для правильного розв`язання спору не мають. 
       Приходячи до переконання про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції бере до уваги положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", пункт 32). Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
       Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.
       Керуючись ст.ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
       Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 травня 2021 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 14.09.2021

       Головуючий:                                                         С.В. Хилевич

       Судді:                                                                 С.В. Боймиструк

                                                                               С.С. Шимків