ОКРЕМА ДУМКА

15 липня 2021 року 
Київ
справа №826/9711/17
адміністративне провадження №К/9901/19210/21

Ухвалою колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 15.07.2021 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Діамед» на рішення Київського окружного адміністративного суду від 05.05.2020 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.10.2020 у цій справі.
Не можу погодитися з законністю та обґрунтованістю цієї ухвали. Повторюю частково мотиви незгоди, викладені мною в окремій думці по цій справі від 9 червня 2021 року:
Касаційне провадження за попередньою касаційною скаргою цього товариства було закрите, оскільки спір про стягнення коштів за податковим боргом, що був предметом цієї справи за позовом Головного управління ДПС у Київській області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діамед», належить до переліку статті 283 КАС України (особливості провадження у справах за зверненням податкових та митних органів).
Судові рішення суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду справ, зокрема, визначених статтею 283 КАС України, відповідно до змісту частини третьої статті 272 КАС України набирають чинності з моменту проголошення і не можуть бути оскаржені.
Ухвала ж колегії суддів касаційного суду прийнята всупереч приписам не лише наведеної статті 272 КАС, але й змісту ухвали Касаційного адміністративного суду про закриття касаційного провадження у цій справі за скаргою цього ж товариства. Тобто колегія суддів вдалася до ревізії попередньої ухвали касаційного суду, не маючи для цього будь-яких правових підстав. 
У зв`язку з викладеним виникає два правових запитання:
- Чому ж більшість колегії суддів ігнорує припис частини третьої статті 272 КАС України про неможливість оскарження у касаційному порядку рішень суду першої та апеляційної інстанції у справі, яка належить до переліку статті 283 КАС України, зокрема рішення у справі про стягнення коштів за податковим боргом. Про можливість такого оскарження рішення про стягнення відповідні правові висновки Верховного Суду відсутні. Колеги не звернули, мабуть, уваги, що припис згаданої статті імперативний і його характер не може бути змінений судовим розсудом. Визначальним щодо права на касаційне оскарження є віднесення певної категорії спору до статті 283 КАС; 
- Чи може касаційний суд при наявності ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження у справі (ухвали про закриття касаційного провадження) відкрити касаційне провадження за касаційною скаргою тієї ж особи на те ж саме судове рішення? Відповідь на це запитання, на моє переконання, лише негативна. Так, пунктом 3 частини першої статті 333 КАС України встановлено, зокрема, що суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення.
Слід звернути увагу на зміст пункту першого цієї ж частини та статті, яким встановлено, що наслідком подання касаційної скарги на судове рішення, що не підлягає оскарженню, є відмова у відкритті касаційного провадження.
На жаль, КАС України та його стаття 339, зокрема, не є прикладом досконалості та не врегульовує наслідки помилкового відкриття касаційного провадження у випадку оскарження рішення, яке не підлягає оскарженню.
На цей випадок Велика палата Верховного Суду зазначила, що таким наслідком має бути закриття провадження у справі за аналогією закону (ухвала від 3 жовтня 2018 року у справі №  826/16892/17) .
Здавалося б, що все просто. Ухвала ж від 15 липня 2021 року чомусь стала винятком із простоти правового питання.
На мій погляд, ця ухвала стала підтвердженням думки, яка побутує серед нашого народу: закон як дишло… Однією ухвалою закрили провадження у справі за касаційною скаргою сторони, а іншою пізніше - відкрили, не скасувавши першу ухвалу про закриття (права ж на це немає), за касаційною скаргою тієї ж особи на те ж саме рішення.
Прикро, але мені приходиться бути в обох складах колегії, яка вирішувала долю касаційної скарги у цій  справі. 

Суддя                                                                                                                        М.  Гусак