ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/674/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №707/1463/19 Категорія: 331060000 	Смоляр О. А. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Нерушак Л. В. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       01 червня 2021 року : Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

Головуючого         Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )         
Суддів                 Бородійчука В.Г., Карпенко О.В.
За участю секретаря Винник І. М., Анкудінова О. І.

учасники справи: 
           заявник – ОСОБА_1 ; представник заявника – адвокат Новік В. І. ;
заінтересовані особи: Соснівський РВ у м. Черкаси УДМС України в Черкаській області, Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області;
           особа, яка подає апеляційну скаргу – Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 02 лютого 2021 року, постановлене під головуванням судді Смоляра О.А. у Черкаському районному суді Черкаської області 02.02.2021 року, повний текст рішення складений 12 лютого 2021 року, у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Соснівський РВ у м. Черкаси УДМС України в Черкаській області, Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області про встановлення факту проживання на території України, -

в с т а н о в и в :

 
12 червня 2019 року заявник  ОСОБА_1 звернувся в суд із заявою про встановлення факту проживання на території України.
В обгрунтування вимог заяви  ОСОБА_1  вказує, що в 1988 році він разом зі своїми батьками переїхав в Україну, де постійно проживав до 1993 року за адресою АДРЕСА_1 . 
В період проживання на території України ОСОБА_1 активно приймав участь в районних чемпіонатах по футболу з 1989 року до 1991 року в складі команди «Рубін» Онуфріївки на території Кіровоградської області, вказує заявник у поданій заяві. 
У заяві ОСОБА_1 також посилається, що в процесі життя він відвідував та лікувався з 1989 року по 1991 рік в Онуфріївській центральній районній лікарні, Кіровоградської області, тому заявник вважає, що дані докази в своїй сукупності підтверджують факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України. 
За вказаних обставин, ОСОБА_1 просить суд встановити факт, що він, ОСОБА_1 , постійного проживав на території України з 15.03.1989 року по 15.11.1991 року, і встановлення даного факту йому необхідно для отримання громадянства України.
Рішенням Черкаського районного суд Черкаської області від 02.02. 2021 року заяву – задоволено, встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , 
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 15.03.1989 року по 15.11.1991 року на території України.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, заінтересована особа - Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області оскаржує рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції, яка зареєстрована в Черкаському районному суді Черкаської області 11 березня 2021 року Вх. № 3168. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник вказує, що з ухваленим рішенням районного суду Управління не погоджується. 
Скаржник в апеляційній скарзі посилається на те, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального та порушено норми процесуального права, при неповному з`ясуванні обставин справи, що мають значення для справи. 
Представник скаржника вважає, що заявником ОСОБА_1 не доведено беззаперечно обставин, на яких ґрунтуються його вимоги, та не надано жодних належних і допустимих доказів на підтвердження таких обставин. Скаржник вказує, що під час розгляду справи судом першої інстанції, не вирішувалося питання щодо наявності або відсутності у заявника права на набуття громадянства України в контексті норм чинного законодавства, а лише в межах заявлених вимог здійснювалася оцінка доводів сторін, та доказів щодо постійного проживання заявника на території України у зазначений ним період, а саме з 15.03. 1989 року по 15.11. 1991 року. Тому, на переконання скаржника, судове рішення не є відповідним рішенням суду, подання його передбачено Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215.
В апеляційній скарзі представник Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області вказує також на порушення судом першої інстанції норм процесуального права. Зокрема, копії документів не належним чином посвідчені, що не узгоджується із вимогами ст. 95 ЦПК України, а тому не можуть бути взяті до уваги судом, як і не можуть підтверджувати обставини, на яких ґрунтується заява про встановлення факту проживання на території України. 
Скаржник вважає, що оскаржуване рішення є таким, що прийнято судом першої інстанції без повного з`ясування обставин справи, що мають значення для правильного її вирішення, внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
Представник Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту проживання на території України відмовити повністю. 
23 квітня 2021 року на адресу Черкаського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника заявника – адвоката Новіка В. І. Вх. № 4300/21-Вх.
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Новік В.І. вказує, що  суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про необхідність задоволення заяви ОСОБА_1 , оскільки встановлення факту його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року має правове значення, а в іншому порядку заявник не може довести вказаного факту, який знайшов підтвердження наявними в матеріалах справи доказами, вважає представник заявника.
Представник заявника ОСОБА_2 у відзиві зазначає, що довідка ОСОБА_1 була видана 11 лютого 2019 року, коли у Омельницької сільської ради, Онуфріївського району, Кіровоградської області була наявна погосподарська книга, на підставі якої і були видані відомості про проживання заявника ОСОБА_1 на території села.
Крім того, з відповіді Омельницької сільської ради, Онуфріївського району, Кіровоградської області, вказаної в листі від 12.08.2019 року № 01-24/162, навпаки вбачається, що їм відомі були відомості стосовно проживання заявника ОСОБА_1 до моменту зникнення погосподарської книги, та на час виданої ними довідки від 11.02.2019 року.
Представник заявника посилається у відзиві, що відповіддю Омеляницька сільська рада, Онуфріївського району, Кіровоградської області також і не спростувала змісту довідки, яку сільська рада видала 19 лютого 2019 року заявнику ОСОБА_1 про місце його проживання, доданої до заяви про встановлення факту проживання на території України.
У відзиві також вказується, що згідно даних довідки Республіки Вірменія від 08.11.2017 року вбачається, що ОСОБА_1 з 1991 року до дати видачі довідки не проживає і не зареєстрований за адресою: Республіка Вірменія, Армавірська область, громада Мердзаван.
Представник заявника адвокат Новік В.І. у відзиві на апеляційну скаргу посилається на те, що допитані під час розгляду справи свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 пояснили суду, що дійсно приблизно в 1988 році ОСОБА_1 разом із своїми батьками переїхав до України, до 1993 року постійно проживав на території АДРЕСА_1 . В цей період часу заявник ОСОБА_1 грав у футбольній команді «Колос» та активно приймав участь в громадському житті села, а тому, на його переконання, це додатково підтверджує зміст довідки Омельницької сільської ради, Онуфріївського району, Кіровградської області від 11.02.2019 року про проживання заявника на території України.
Представник заявника адвокат Новік В.І. просить апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області залишити без задоволення, а рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 02.02.2021 року - без змін.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 19 березня 2021 року відкрито апеляційне провадження по даній справі. 
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 01 квітня 2021 року справу призначено до розгляду на 28 квітня 2021 року о 16 год. 00 хв. із повідомленням учасників судового процесу про дату, час та місце розгляду справи.
28 квітня 2021 року розпочато розгляд справи та оголошено перерву у зв`язку з клопотанням представника сторони до 18 травня 2021 року до 09 год. 30 хв.
18 травня 2021 року розгляд справи продовжено в судовому засіданні за участі представників сторін, але повторно продовжено перерву у зв`язку із клопотанням представника заінтересованої сторони, перерва в судовому засіданні до 21 травня 2021 року до 10 год.
21 травня 2021 року  задоволено  клопотання представника заявника адвоката Новіка В.І.  про надання можливості подати клопотання з доказами щодо обгрунтованості заяви про встановлення факту проживання заявника, оскільки судом задоволено клопотання представника Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області.
Перерва в судовому засіданні оголошена у розгляді даної справи до 01 червня 2021 року до 11 год. в зв`язку із клопотанням адвоката Новіка І. В. 
В судове засідання 01 червня 2021 року адвокат Новік В. І. не з`явився, направивши на електронну адресу Черкаського апеляційного суду заяву Вх. № 5554/21-Вх про відкладення судового засідання в зв`язку з тим, що він хворіє.
Колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав поважності причин неявки представника заявника, оскільки адвокату Новіку В.І. надавалась можливість протягом більше десяти днів подати клопотання про доручення доказів, яке ним було заявлено в судовому засіданні 21.05.2021 року та надати необхідні документи суду. Проте, представник заявника адвокат Новік В.І. таким правом не скористався, довідки медичного закладу чи інших підтверджуючих документів про хворобу та його відсутність в судовому засіданні 01 червня 2021 року адвокат Новік В.І. не надав апеляційному суду. 
Враховуючи розумність строків розгляду справи, тривалість розгляду апеляційної скарги з квітня 2021 року до 01 червня 2021 року, апеляційний суд не вбачає підстав для відкладення розгляду апеляційної скарги на більш тривалий час, враховуючи, що колегія суддів апеляційного суду відбуває у чергову щорічну відпустку згідно графіку відпусток, тому розгляд даної справи перенести на іншу пізнішу дату дату немає можливості. 
Згідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, враховуючи неодноразове призначення справи, тривалий її розгляд з врахуванням клопотань сторін про перерви в судовому засіданні.
Апеляційний суд вважає можливим слухати справу у відсутність адвоката Новіка І.В., відхиливши його заяву про відкладення розгляду справи від 01. 06. 2021 року, подану в електронному вигляді на адресу суду, оскільки представник заявника своєчасно та належним чином був повідомлений про розгляд справи, доказів на підтвердження поважності причин відкладення розгляду справи апеляційному суду не надав. 
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника заявника, представника скаржника - Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області, які з`явилися в судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи скаржника, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення чи змінити його.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не відповідає в повній мірі вимогам закону, оскільки судом допущено порушення норм процесуального права, висновки суду не відповідають, викладеним у рішенні обставинам справи, що є підставою для скасування чи зміни рішення суду. 
Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання заявника на території України, суд першої інстанції виходив із доведеності вимог заявника, пославшись, що даний факт має для заявника юридичне значення та необхідний  для отримання паспорту громадянина  України, а  підтвердити вказаний  факт заявнику у позасудовому порядку неможливо.  
Районний суд прийшов до висновку, що наданими заявником доказами, підтверджується факт постійного проживання на території України заявника ОСОБА_1 в період з 1989 року по 1991 рік.
Суд першої інстанції вказав, що встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України»  є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої ст. 3 цього Закону.
Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та вимогам закону, так як судом допущено неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Окреме провадження – це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав, що визначено частиною 1 ст. 293 ЦПК України. 
Перелік фактів, які можуть встановлюватися судом в порядку окремого провадження визначено у ч. 1 ст. 315 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші акти, від яких залежить виникнення, зміна, або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. 
Аналіз наведених положень закону дає підстави дійти висновку, що суттєвою ознакою окремого провадження, є безспірність розгляду справи. 
При цьому, суд, розглядаючи заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, не встановлює нових фактів, а лише підтверджує наявність або відсутність таких фактів у разі неможливості заявником одержати або відновити документ, що посвідчує даний факт.
У відповідності до вимог пунктів 1,2 ч. 1 ст. 318 ЦПК України у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення має бути зазначено, з якою метою заявник просить встановити такий факт та причини неможливості одержання або відновлення документа, що посвідчують цей факт. 
Згідно вимог ч. 1 ст. 319 ЦПК України у рішенні суду у справах про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.
Колегія суддів апеляційного суду акцентує увагу, що аналіз вище викладених норм права дає можливість дійти висновку про те, що не можуть розглядатися в порядку окремого провадження заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, якщо чинним законодавством передбачений інший порядок його встановлення.
Суд вправі розглядати справи про встановлення юридичних фактів, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки . Отже, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян та встановлення факту не пов?язується з наступним вирішенням спору про право. 
Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення юридичного факту, а саме факту проживання на території України в період з 15 березня 1989 року по 15 листопада 1991 року, оскільки встановлення цього факту необхідно заявнику для отримання паспорту громадянина України.
Статтею 4 Конституції України визначено, що в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.
Відповідно до Конституції України правовий зміст громадянства України, підстави та порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових та службових осіб визначає Закон України »Про громадянство України».
Колегія суддів апеляційного суду акцентує увагу, що згідно чинного законодавства, належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний період часу.
Підстави прийняття до громадянства України викладені у статті 9 Закону України «Про громадянство України». 
Однією з таких підстав є безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років. 
Так, згідно вимог ст. 1 Закону України «Про громадянство України» визначено, що безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів; проживання на території України на законних підставах - це проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні.
Відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» вказано, що громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.
Згідно частини 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» визначено, що особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.
Пунктом 25 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 визначено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а» - «в» пункту 24 цього Порядку.
Пунктом 44 Порядку № 215 передбачено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до ІНФОРМАЦІЯ_3 на території, яка стала територією України, відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
Отже, у разі відсутності, передбачених Порядком документів, подається відповідне судове рішення, що підтверджує факт постійного проживання особи на території України, яку стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» від 12.09. 1991 року № 1543 –ХІІ станом на 24.08. 1991 року.
Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи ІНФОРМАЦІЯ_2 ; постійного проживання особи на території України чи Української PCP на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв?язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.
Розширене тлумачення наведених понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, законом не передбачено.
Зазначена позиція узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 15.01.2020 у справі № 362/6564/20.
      Таким чином, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду, яким, зокрема, беззаперечно встановлено фактпостійного проживання особи до 24 серпня 1991 року або до 13 листопада 1991 року на території України.
Проте, як вбачається із матеріалів справи, під час розгляду заяви про встановлення факту проживання заявника ОСОБА_1 на території України, судом першої інстанції не вирішувалося питання щодо наявності або відсутності у заявника права на набуття громадянства України в контексті наведених норм чинного законодавства, а лише в межах заявлених вимог здійснювалась оцінка доводів сторін та доказів щодо постійного проживання заявника ОСОБА_1 на території України у зазначений ним період, а саме: з 15.03.1989 року по 15.11.1991 року.
Враховуючи вище викладене, колегії суддів апеляційного суду вважає, що оскаржуване судове рішення не відповідає вимогам чинного законодавства, є незаконним, тому підлягає скасуванню апеляційним судом, виходячи з такого.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 в с. Мердзаван, Ечміадзінського району, республіки Вірменія, про що в Книзі реєстрації актів про народження 12.08.1974 року було зроблено запис за № 28, що підтверджується даними копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 12.08.1974 року( т. 1 а. с. 7 - 8).
В підтвердження вимог заяви про встановлення факту проживання на території України заявник ОСОБА_1 надав суду копії довідки Омельницької сільської ради, Онуфріївського району, Кіровоградської області № 01-24/34 від 11.02.2019 року, довідки ГО МО ФСТ «Колос» від 25.02.2019 року № 84, копію довідки від 08.11. 2017 року, копії витягу з історії хвороби ОСОБА_1 .
Апеляційний суд не погоджується із аргументами та доводами заявника, які суд першої інстанції вважав достатніми та належними доказами для задоволення заяви про встановлення факту проживання заявника ОСОБА_1 на території України, оскільки районний суд не дав належної оцінки доказам, наданим не лише заявником, а й заінтересованими особами, які заперечували проти встановлення факту, про який просив заявник щодо проживання на території України у період із 15.03.1989 року по 15.11. 1991 року. 
Судом першої інстанції вказується, що згідно довідки Омельницької сільської ради, Онуфріївського району, Кіровоградської області № 01-24/34 від 11.02.2019 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з 1989 року по 1991 рік постійно проживав на території АДРЕСА_1 .
Разом з тим, із матеріалів справи вбачається, що інформація, вказана у довідці, спростовується інформацією, наданою Омельницькою сільською радою, Онуфріївського району, Кіровоградської області на виконання вимог ухвали суду першої інстанції від 24 липня 2019 року.
Із даних листа від 12.08.2019 року № 01-24/162 Омельницької сільської ради, Онуфріївського району, Кіровоградської області видно, що суду надано інформацію про те, що погосподарська книга, в якій містяться відомості відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не збереглася ( т. 1 а. с. 83).
Приймаючи до уваги вище викладене, та враховуючи той факт, що погосподарська книга, в якій містяться відомості відносно заявника, не збереглася, то відсутні підстави стверджувати, що є належні докази того, що заявник ОСОБА_1 в період з 1989 року по 1991 рік постійно проживав на території АДРЕСА_1 , оскільки іншими доказами у справі довідка від 11.02. 2019 року не підтверджена належними та допустимими доказами.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що слід дійти висновку, що довідка Омельницької сільської ради, Онуфріївського району, Кіровоградської області № 01-24/34 від 11.02.2019 року, видана заявнику ОСОБА_1 , не є доказом, що дає підстави суду для задоволення вимог заяви про встановлення факту проживання заявника на території України. Приймаючи до уваги, отриману судом відповідь сільської ради про відсутність по господарської книги, з якої можливо перевірити запис про проживання в даному населеному пункті заявника в період вказаний ним, то без такого належного підтвердження даних погосподарських книг, де вказані дані про реєстрацію та проживання мешканців вказаного села ОСОБА_6 , не можливо стверджувати, що надана суду заявником в якості доказу довідка від 11.02. 2019 року, є тим належним і допустимим доказом в даній справі, що підтверджує факт проживання заявника у вказаний період в селі Омельник, саме з огляду на відсутність документального підтвердження інформації, зазначеної у вказаній довідці.
Щодо доводів заявника ОСОБА_1 на підтвердження вимог заяви, що він приймав участь у спортивних змаганнях, із посиланням на довідку ГО МО ФСТ «Колос» від 25.02.2019 року № 84, то колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що участь заявника у змаганнях футбольної команди, без надання належних доказів щодо складу команди в певний період, в який був зарахований як член команди і заявник з його слів, не є свідченням факту постійного проживання заявника ОСОБА_1 на території України в даний період, оскільки дана довідка є лише підтвердженням факту участі заявника ОСОБА_1 у спортивних змаганнях по футболу у футбольних сезонах, в певний проміжок часу, але не дає підстав без інших доказів в сукупності прийти до висновку про задоволення заяви ОСОБА_1 щодо його постійного проживання на території України у період з березня 1989 року по 15 листопад 1991 року, як просить заявник. 
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що надана заявником ОСОБА_1 копія завіреного витягу з історії хвороби заявника ОСОБА_1 , подана в суді першої інстанції адвокатом заявника ОСОБА_2 за клопотанням від 22.07.2019 року Вх № 9330, не є беззаперечним доказом щодо підставності вимог заяви про встановлення факту проживання заявника, оскільки копія з амбулаторної картки невідомого походження, належним чином не завірена, зроблено фотокопію медичної карти, з якої неможливо встановити, кому вона належить, в якій лікарні проходив лікування пацієнт, як і не можливо зробити висновок, в який період хворів заявник. 
За таких обставин, апеляційний суд вважає хибним висновок суду першої інстанції, який послався в своєму рішенні на те, що факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України з 1989 року по 1991 рік підтверджується в тому числі і випискою з історії хвороби, завіреною печаткою Онуфріївської центральної районної лікарні, згідно якої чомусь саме 15.03.1989 року ОСОБА_1 звертався до даної ЦРЛ зі скаргами на головні болі та болі в області серця у віці 15 років.
Слід звернути увагу, що вказана копія витягу з історії хвороби, навіть із врахуванням того, що належить заявнику ОСОБА_1 , що неможливо об`єктивно встановити з даної копії, яка є погано читабельною, аж ніяким чином не підтверджує факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України з 1989 року по 1991 рік, а лише констатує факт звернення заявника до лікаря із певними скаргами на стан здоров`я в певний проміжок часу. 
Також апеляційний суд звертає увагу, що із даної копії витягу встановлено, що останній містить лише надпис «З оригіналом вірно» та печатку «Онуфріївська центральна районна лікарня» без коду закладу в ЄДРПОУ і окрім того, зазначена копія не містить підпису та прізвища, ініціалів особи, яка уповноважена була б засвідчувати даний витяг з історії хвороби заявника. Отже, такий наданий заявником доказ не дає підстав для висновку, що заява про встановлення факту проживання на території України підлягає задоволенню.
Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи та доводи учасників справи щодо заявлених вимог, оскільки заявник ОСОБА_1 , як вбачається із матеріалів справи, звернувся із заявою в районний суд 12.06. 2019 року щодо встановлення факту проживання на території України, прийшов до висновку, що районний суд не повно та всебічно дослідив матеріали справи, тому прийшов до хибного висновку про задоволення заяви ОСОБА_1 , виходячи також з наступного. 
Апеляційний суд встановив, що заявник приховав та не повідомив суду інформацію щодо того, що ним уже було отримано паспорт громадянина України, так як він був документований паспортом громадянина України. Спочатку 03.03. 1997 року ОСОБА_1 отримав паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 в зв`язку з обміном на підставі паспорту серії НОМЕР_3 . 
При цьому, під час внесення відомостей про документування заявника ОСОБА_1 паспортом, у домовій книзі безпідставно перенесено штам постійної реєстрації ( прописки) з 08. 11. 1990 року, хоча це була дата тимчасової реєстрації заявника .
У 2002 році вказаний вище паспорт на ім?я заявника серії НОМЕР_2 від 03.03. 1997 року був замінений на паспорт серії НОМЕР_4 від 18.03. 2002 року, який внесений до інформаційної підсистеми «недійсні документи» як «недійсний підлягає вилученню», так і паспорт громадянина України для виїзду за кордон серіє НОМЕР_5 , виданий 15.10. 2007 року органом 3501, які були визнані згідно висновку УМВС України в Кіровоградській області від 10.03. 2006 року такими, що видані з порушенням вимог п. 1 розділу 1, п.12 розділу 2 Постанови ВРУ від 02.09. 1993 року № 3423 –ХІІ «Про затвердження положень про паспорт громадянина України та свідоцтв про народження» та ст. 3 Закону України «Про громадянство України», п.п.10, 17, розділу 2 Інструкції щодо правил та порядку оформлення та видачі паспорта громадянина України, затвердженої наказом МВС України № 316-94, та таким, що підлягає знищенню та вилученню. 
Із матеріалів справи, в тому числі і заперечень та доводів апеляційної скарги скаржника вбачається, що за інформацією Республіканського Адресного бюро та автоматичної комплексної паспортної системи ПВУ Поліції Республіки Вірменія ( лист УДВМС України в Кіровоградській області від 08.07. 2019 року № 3501.3.1./8746-19 заявник ОСОБА_1 з 13 квітня 1991 року значиться постійно зареєстрованим ( прописаним) в Республіці Вірменія за адресою : Армавірська область с. Мердзаван, паспорт серії НОМЕР_3 , виданий 14.03. 1991 року Вагаршапатським відділом Армавірського ОУ Республіки Вірменія та відповідно до п.1 ст. 10 Закону Вірменії «Про громадянство Вірменії» є громадянином Вірменії. 
Суд першої інстанції не звернув уваги та не дав оцінки вказаним доводам та аргументам заінтересованої особи - Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області, тому прийшов до помилкового висновку про задоволення заяви ОСОБА_1 щодо встановлення факту проживання на території України в період з березня 1989 року по листопад 1991 року, тоді як він був громадянином Вірменії з квітня 1991 року та не припиняв своє громадянство, тому його доводи, що встановлення даного факту йому потрібно для отримання громадянства України є безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню. Тому висновки суду не відповідають фактичним встановленим обставинам справи, судом допущено порушення норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення суду.
Колегія суддів апеляційного суду задовольнила клопотання під час розгляду справи в апеляційному суді, подане представником скаржника – Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області про приєднання доказів до матеріалів справи 17 травня 2021 року Вх. № 5000/21 –Вх., на які посилався скаржник під час розгляду справи в суді першої інстанції, та в доводах апеляційної скарги. Представник скаржника посилався, що повного тексту документів Управління не надавало суду, а лише витяги, оскільки у документах містилась інформація щодо третіх осіб, а тому вказані документи не могли бути в повному обсязі надані суду, як докази на спростування доводів заявника. 
Згідно даних висновку за результатами перевірки підстав видачі працівниками паспортного підрозділу Онуфрівського РВ УМВС України в області паспортів громадянам України, які прибули на територію України з Республіки Вірменія від 10.03.2006 року, затвердженого Начальником ВГІРФО УМВС України в Кіровоградській області Гончаренком В.О., наданий скаржником 17 травня 2021 року з клопотанням про приєднання як доказу, на який посилався скаржник в суді першої інстанції та в доводах апеляційної скарги до матеріалів справи вбачається наступне : вважати перевірку обставин видачі паспортів громадянам України, працівниками ГГІРФО Онуфріївського РВ УМВС України в області особам, які прибули в Україну з Республіки Вірменія, закінченою, а паспорти виданими незаконно. 
Зі змісту даного висновку слідує, що паспорт громадянина України ОСОБА_1 був виданий із порушенням вимог «Інструкції щодо оформлення і видачі паспорта громадянина України», затверджений наказом УМВС України № 316-94 р. 
Як вбачається із даних копії висновку про визнання недійсним паспорту громадянина України для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_1 від. 25.01. 2010 року, затвердженого Начальником ВГІРФО УМВС України в Кіровоградській області В. О. Гончаренком, наданий скаржником відповідно задоволеного клопотання від 17 травня 2021 року, вбачається, що за результатами перевірки начальника сектору ДІС ВГІРФО УМВС України в Кіровоградській області С.В. Переведенцева вказано: визнати недійсним паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_5 , виданий 15.10. 2007 органом 3501 на ім`я ОСОБА_1 та направлено повідомлення до Адміністрації Держприкордонслужби для вилучення недійсного паспорту громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_5 , виданого 15.10. 2007 органом 3501 на ім`я ОСОБА_1 .
Із наданої суду скаржником Управлінням Державної міграційної служби України в Черкаській області копії постанови Вищого адміністративного суду України від 15 жовтня 2009 року вбачається, що постановою Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 27.12. 2006 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 04.04. 2007 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано незаконним висновок начальника ВГІРФО УМВС України в Кіровоградській області від 10.03. 2006 року в частині визнання позивача громадянином Республіки Вірменія й таким, що не набув громадянства України та про направлення до Державної прикордонної служби повідомлення про вилучення у ОСОБА_1 паспорта громадянина України для виїзду за кордон. Зобов`язано відповідача повернути позивачу вилучений у нього паспорт або безоплатно видати новий у місячний термін з дня набрання чинності рішення суду. 
Проте, дані судові рішення були оскаржені в касаційному порядку та постановою Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справи України у Кіровоградській області задоволено, постанову Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 27.12.2006 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 04.04. 2007 року скасовано, прийнято по справі нову постанову, якою відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . 
Як вбачається із постанови Вищого адміністративного суду України від 15 жовтня 2009 року у справі № К-10401/07 суд вказав, що позивач ОСОБА_1 не підпадає під дію зазначених норм Закону, так як на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» з 13.11. 1991 року на території України постійно не проживав та зареєстрованим не був, перебував у громадянстві Республіки Вірменії та значився постійно зареєстрованим в цій державі. З клопотанням щодо оформлення документів з питань громадянства України у встановленому порядку не звертався. 
Касаційний суд також послався у постанові від 15.10. 2009 року, що згідно довідки паспортно – візового управління поліції Республіки Вірменія вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 по паспорту серії НОМЕР_6 , з 14.03. 1991 року значиться постійно зареєстрованим в Республіці Вірменія за адресою : Армавірська область с. Мердзван. 
Також судом встановлено, що ОСОБА_1 був тимчасово зареєстрований на території України без зняття з реєстраційного обліку за місцем постійного проживання у Вірменії. При цьому, тимчасова реєстрація на території України здійснена 08.11.1990 року при пред`явленні паспорта серії НОМЕР_6 , виданого 14.03. 1991 року відділом внутрішніх справ Вагаршапатським відділом Армавірського ОУ Поліції Республіки Вірменії, з чого слідує підроблення та фальшивість даних щодо реєстрації, так як не може бути проведена реєстрація в 1990 році згідно паспорту, виданого лише у березня 1991 року.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, адміністративній , цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
          Приймаючи до уваги вище викладене, колегія суддів апеляційного суду  вважає, що  доводи та аргументи апеляційної скарги ДМС України в Черкаській області щодо неналежності доказів на підтвердження вимог заяви є  обґрунтованими, заслуговують на увагу, оскільки  спростовують висновки суду, які не відповідають обставинам справи, так як  надані заявником докази  є недостатніми та  не дають підстав для задоволення  вимог заяви про встановлення  факту постійного проживання на території України з 1989 по 1991 роки.
Доводи апеляційної скарги Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області заслуговують на увагу та свідчать про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи. Отже, вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 .
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 
Колегія суддів апеляційного суду, з врахуванням встановленого судом, приходить до висновку про необхідність задоволення вимог апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Соснівський РВ у м. Черкаси УДМС України в Черкаській області, Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області про встановлення факту проживання на території України.
На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 576,30 грн. за подання апеляційної скарги згідно платіжного доручення № 148 від 02 березня 2021 року підлягають стягненню із заявника ОСОБА_1 на користь Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374,376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області –задовольнити.
Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 02 лютого 2021 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Соснівський РВ у м. Черкаси УДМС України в Черкаській області, Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області про встановлення факту проживання на території України  – скасувати.
Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Соснівський РВ у м. Черкаси УДМС України в Черкаській області, Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області про встановлення факту проживання на території України.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області судові витрати за сплату судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 576, 30 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови в порядку та за умов, визначених цивільно – процесуальним законодавством.
Повний текст постанови складений 10 червня 2021 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В. Г. Бородійчук

О.В. Карпенко