П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

______________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

01 липня 2021 р. 	м.Одеса	Справа № 400/5801/20	
Головуючий в 1 інстанції: Гордієнко Т. О.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді - доповідача - Стас Л.В.
суддів – Турецької І.О., Шеметенко Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 січня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання рішення, дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі – відповідач, ГУПФУ в Миколаївській області), в якому просив визнати протиправними та дискримінаційними  рішення, дії чи бездіяльність відповідача щодо невиплати недоотриманої пенсії за період з 07.10.2009 року по 22.09.2018 року. Також позивач просив зобов`язати виплатити недоотриману пенсію за період з 07.10.2009 року по 22.09.2018 року, відповідно до норм Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, з врахуванням індексації та нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що право громадян України, які постійно проживають за кордоном, на отримання пенсійних виплат встановлено рішенням Конституційного суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 року, яким були визнані неконституційними положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» щодо заборони виплати пенсій під час виїзду за кордон на постійне місце проживання. Позивач також наголошував на тому, що право на пенсію підпадає під сферу дії статті 1 Першого протоколу Конвенції, оскільки особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках системи пенсійного забезпечення в Україні.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 січня 2021 року позов ОСОБА_1 – задоволено частково.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області поновити ОСОБА_1  виплату пенсії за віком, починаючи з 08.10.2009 року.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області виплатити ОСОБА_1  пенсію за віком з 08.10.2009 року по 22.09.2018 року.
В решті позову - відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області  на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 420,40 грн., сплачений квитанцією № 37710 від 15.12.2020 року.

В апеляційній скарзі, ГУПФУ в Миколаївській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 січня 2021 року в частині задоволених вимог - скасувати та закрити провадження у справі.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що зі змісту позовної заяви, яка є предметом розгляду у даній справі та зі змісту позовної заяви, яка була предметом розгляду у справі № 400/902/19 можна дійти висновку про те, що склад сторін, предмет та підстави позову у даній справі та у справі № 400/902/19 є тотожними. Апелянт наголошував на тому, що подання позивачем нового позову між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, з яких прийнято рішення у справі № 400/902/19, що набрало законної сили, свідчить про намагання позивача досягти мети щодо повторного розгляду справи та нового її вирішення, що не відповідає принципу юридичної визначеності та суперечить положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Позивач, ОСОБА_1 , своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , громадянин України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 13.04.2000 року виїхав  на постійне місце проживання до держави Ізраїль. До виїзду за кордон проживав в  м. Миколаїв, держава Україна.
По досягненню пенсійного віку та наявності 45 років  страхового стажу, позивачу була призначена пенсія за віком, яка виплачувалась до виїзду за кордон. Починаючи з 13.10.2002 року позивач  призначеної пенсії не отримує.
17 січня 2019 року позивач, через свого представника, звернувся до управління Пенсійного органу із заявою про поновлення виплати пенсії за віком.
Листом від 22.01.2019 року за № 40-М-01 представнику позивача направлено відповідь на заяву, в якій позивачу відмовлено в поновленні та виплаті пенсії через те, що позивачем не надано до управління Пенсійного фонду документ, що засвідчував би місце проживання (реєстрації) в Україні та через те, що  позивач проживаючи в іншій країні, повинен подати до  управління Пенсійного фонду України заяву за місцем свого останнього проживання в Україні.
Не погоджуючись з такою відмовою, позивач звернувся до суду із відповідною позовною заявою.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 02.09.2019 року по справі № 400/902/19 позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено частково.
Визнано неправомірним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Миколаївській області від 22.01.2019 року про відмову в поновленні пенсії за віком.
Зобов`язано ГУ ПФУ в Миколаївській області поновити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком з 28.09.2018 року.
В решті позовних вимог – відмовлено. 
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.12.2019 року по справі № 400/902/19 рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2019 року - скасовано.
Позов ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії за період з 07.10.2009 року по 21.09.2018 року - залишено без розгляду. 
В іншій частині прийнято нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії за період з 22.09.2018 року - задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Миколаївській області щодо не поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 .
Зобов`язано ГУ ПФУ в Миколаївській області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 та здійснити її виплату з 22.09.2018 року.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. 
Втім, вважаючи протиправними та дискримінаційними дії та бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу пенсії за період з 07.10.2009 року по 22.09. 2018 року позивач звернувся до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції, задовольняючи позов виходив з того, що з 07 жовтня 2009 року, дня ухвалення рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009, виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була припинена на підставі положень Закону № 1058-ІV. При цьому, відновлення виплати пенсії має проводитися з дати ухвалення рішення Конституційного Суду України, без обмеження її виплати жодними строками.
Разом з цим, суд відмовив у задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання відповідача здійснити виплату пенсії з нарахуванням компенсації втрати частини доходів та врахуванням індексації, з огляду на те, що обов`язок здійснити компенсацію втрати частини доходів настає лише у випадку порушення встановлених строків їх виплати. У спірних правовідносинах відповідачем не вирішено питання про поновлення виплати позивачу пенсії, не здійснено нарахування такої пенсії, а так само відповідач не відмовляв позивачу у компенсації втрати частини доходу та її індексації, у зв`язку з чим підстави для задоволення вимог в цій частині відсутні.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не погоджується з наведеними висновками суду, з таких мотивів.
Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Отже, колегія суддів переглядає висновки суду першої інстанції тільки в межах доводів апеляційної скарги та не вступає в обговорення та оцінку рішення суду першої інстанції, в тій частині, яка не оскаржена апелянтом.

Приписами ч.2 ст. 5 КАС України передбачено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, між позивачем та відповідачем виник спір щодо поновлення виплати пенсії у період з 07.10.2009 року по 22.09.2018 року, з урахуванням рішення Конституційного суду України №25-рп/2009.
Статтею 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788-XII, який введено в дію з 01.01.1992 року, передбачено, що громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються.
Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від`їздом за кордон. За час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-IV, виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Згідно зі статтею 51 Закону №1058-IV, у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Міжнародні договори між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалися.
Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від`їздом за кордон.
Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009 положення п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закону №1058-IV щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов`язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).
Як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.
Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Отже, з 07.10.2009 року порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону №1058-IV, з урахуванням рішення Конституційного суду України №25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера.
За таких обставин, з дня набрання чинності рішенням Конституційного суду України №25-рп/2009 щодо неконституційності положень п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закону №1058-IV, виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була припинена на підставі положень зазначеного Закону. Тобто, саме з 07.10.2009 року пенсійний орган повинен відновлювати виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.
Однак, матеріалами справи встановлено, що в апеляційній скарзі апелянт наголошував на тому, що позовні вимоги, заявлені позивачем у позові, що є предметом даної справи, були вирішенні судовим рішенням у справі № 400/902/19, яке набрало законної сили, а тому намагання позивача домогтися повторного розгляду справи та нового її вирішення не відповідає принципу юридичної визначеності.
Так, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі, зокрема, якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Умовами застосування цієї підстави для закриття провадження є: тотожність спору (підстави, предмет позову та сторони мають співпадати) та остаточне вирішення тотожного спору рішенням або постановою суду, ухвалою про закриття провадження в адміністративній справі, яке набрало законної сили.
Зазначена підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом спорів, які вже розглянуті і остаточно вирішені по суті. Перешкодою для звернення до суду є наявність у тотожному спорі рішення або постанови суду, що набрали законної сили, або ухвали про закриття провадження у справі.
Необхідно зауважити на тому, що відповідно до наведеної норми тотожними визнаються позови, в яких збігаються сторони, предмет і підстава, тобто коли позови збігаються за складом учасників адміністративного процесу, вимогами та обставинами, якими обґрунтовано звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
Предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.
Визначаючи підстави позову, як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.
Обґрунтовуючи підстави для звернення до суду з даним позовом, позивач зазначав про те, що дії та бездіяльність органу пенсійного фонду щодо невиплати пенсії за віком ОСОБА_1 за період з 07.10.2009 року по 22.09.2018 року, з урахуванням рішенням Конституційного суду України №25-рп/2009, є дискримінаційними за ознакою, пов`язаною з його місцем проживання, внаслідок чого істотно погіршується майновий стан позивача, в порівнянні із пенсіонерами, які проживають в Україні. 
Також позивач посилався а те, що залишення без розгляду частини позовних вимог судовим рішенням у справі №400/902/19 не відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 20.05.2020 року, згідно якої ст.ст. 122, 123 КАС України не підлягають застосуванню до спорів, які виникли у зв`язку з поновленням виплати пенсії громадянам України, які виїхали за кордон.
Матеріалами справи також встановлено, що у справі №400/902/19 предметом позову ОСОБА_1 були вимоги про визнання протиправною бездіяльність та рішення пенсійного органу про відмову у поновленні виплати пенсії за віком з 07.10.2009 року. При цьому, в обґрунтування позову позивач зазначав, що він є громадянином України, який в 2000 році виїхав до країни Ізраїль на постійне місце проживання. 07.10.2009 року Конституційним Судом України було прийнято рішення, яким визнано положення п. 2 ч. 1 ст. 49, друге речення ст. 51 Закону України № 1058 не конституційними, стосовно припинення виплат пенсій громадянам, які виїхали за кордон на постійне місце проживання, а тому пенсіонерові - громадянину України органи ПФУ повинні нараховувати та виплачувати пенсію, незалежно від того, де проживає громадянин, який досяг пенсійного віку. 
Про аналізувавши зміст та підстави звернення позивача до суду за судовим захистом у справах №400/902/19 та №400/5801/20, колегія суддів приходить до висновку, що з огляду на суб`єктний склад у вказаних справах, вимоги виникли з тих самих підстав та стосуються і того ж самого предмету позову – визнання права позивача на відновлення виплати пенсії з 07.10.32009 року. При цьому,  різне формулювання представником позивача позовних вимог не змінює того факту, що позови є тотожними.
На думку колегії суддів, повторний розгляд справи про обов`язок Пенсійного фонду поновити позивачу виплату пенсії є неможливим, оскільки на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення у цій справі була така, що набрала законної сили постанова суду, якою вирішено спір з того самого спору між тими самими сторонами, про той самий предмет із тих самих підстав, що, в свою чергу, відповідно до положень ст. 238 КАС України, є підставою для закриття провадження у справі.
Також колегія суддів враховує, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Суду у справах: SovtransavtoHolding v. Ukraine, no 48553/99, § 77, від 25 липня 2002 року; Uкгаіnе-Туumen v. Ukrainе, nо.22603/02, §§ 42 та 60, від 22 листопада 2007 року) (пункт 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини" від 18 листопада 2003 року №01-8/1427).
Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19 лютого 2009 року у справі "Христов проти України" одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (справа "Брумареску проти Румунії", п. 61).
Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу resjudicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі
Відповідно до ст. 242 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ч.1 ст.319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями  238, 240 цього Кодексу.
Підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, відповідно до ст. 317 КАС України є неправильне застосування судом норм матеріального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про помилковість висновків суду першої інстанції щодо часткового задоволення позову ОСОБА_1 , а наведені в апеляційній скарзі доводи знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 січня 2021  року – скасуванню із закриттям провадження у справі.
Розподіл судових витрат, згідно вимог ст.139 КАС України, не передбачено.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 317, 319, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, – 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області – задовольнити.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 січня 2021 року - скасувати.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання рішення, дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії  - закрити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Повний текст судового рішення складений 01.07.2021 р. 

Головуючий суддя 	 	Стас Л.В.	
Судді	    	Турецька І.О.    Шеметенко Л.П.