ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"12" липня 2021 р.                             Справа№ 910/18735/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Корсака В.А.
суддів:            Євсікова О.О. 
          Попікової О.В. 
 
за участю секретаря судового засідання: Костяк В.Д.
за участю представника(-ів): згідно протоколу судового засідання від                     12.07.2021,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Гелексі"
на рішення Господарського суду міста Києва від 13.04.2021, повний текст складено 28.04.2021
у справі №910/18735/20 (суддя Ващенко Т.М.)
за позовом   Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Гелексі" 
до       1. Головного управління Державної казначейської служби у м. Києві 
2. Головного управління Національної поліції у м. Києві 
про    стягнення 1 309 349,80 грн,
В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог.  
Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Гелексі" (надалі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної казначейської служби у м. Києві (надалі - відповідач-1),  Головного управління Національної поліції у м. Києві (надалі - відповідач-2) про стягнення 1     309 349,80 грн в рахунок відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями та бездіяльністю посадової особи Головного управління Національної поліції у м. Києві з Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з Єдиного казначейського рахунку через Головне управління Державної казначейської служби у м. Києві.

В якості нормативно-правового обґрунтування позовних вимог позивач посилається на ст. ст. 19, 56 Конституції України, ст. 22, ч. 1 ст. 1166,  ст. ст. 1173, 1174 ЦК України.
Короткий зміст рішення місцевого господарського суду.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.04.2021 у справі №910/18735/20 у позові відмовлено повністю. 
Суд дійшов висновку про недоведеність, необґрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не доведено наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення, за відсутності яких цивільно-правова відповідальність не настає.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Гелексі" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду  міста Києва від 13.04.2021 у справі №910/18735/20 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоовльнити у повному обсязі.   
В обґрунтування вимог апеляційної скарги  скаржник посилається  на те, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини справи,  неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.
Скаржник зазначає, що ним належним чином доведено обставини зазначених в позові неправомірних дій відповідача-2 та за матеріалами справи достатньо доказів наявності всіх елементів складу цивільного правопорушення, а тому судом першої інстанції про  неправильно застосовано положення     ст. 22, ч. 1 ст. 1166,  ст. ст. 1173, 1174 ЦК України.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної                    скарги по суті.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.05.2021 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Корсак В.А., судді: Євсіков О.О., Попікова О.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від  07.06.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Гелексі" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.04.2021 у справі №910/18735/20. Закінчено проведення підготовчих дій. Повідомлено учасників справи про призначення апеляційної скарги до розгляду на 12.07.2021 о 15:00 год. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі до 05.07.2021. Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань, пояснень, доповнень в письмовій формі до 05.07.2021. Доведено до відома учасників справи, що явка їх представників в судове засідання є необов`язковою. 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.     
Відповідач-1 у відзиві зазначає, що оскаржене рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, прийнятим з додержанням вимог матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні. 

Відповідач-2 не скористався своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 ГПК України      та не надав суду письмового відзиву на апеляційну скаргу, що згідно ч. 3      ст. 263 ГПК України      не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.     
Явка представників сторін.
В судове засідання від 12.07.2021 з`явився представник позивача та відповідача-1.

Відповідач-2 до судового засідання не з`явилися. Про час та місце судового засідання належним чином повідомлений у відповідності до ст.     120, 242 ГПК України, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази, зокрема залучені поштові повідомлення, з яких вбачається, що ухвала суду від 07.06.2021 була отримана відповідачем-2. 

Суд констатує, що до визначеної дати проведення судового засідання - 12.07.2021 - від учасників справи не надійшло заяв, клопотань пов`язаних з рухом апеляційної скарги, в т.ч. про перерву чи відкладення розгляду справи, що унеможливило б розгляд справи у цьому судовому засіданні.

Беручи до уваги те, що суд апеляційної інстанції не визнавав участь учасників справи обов`язковою, учасники належним чином повідомлені про дату та час судового засідання, а також з метою дотримання принципу розумності строків розгляду справи, необхідності забезпечення захисту здоров`я учасників судового процесу і співробітників суду та з урахуванням рекомендацій уповноважених суб`єктів щодо запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з огляду на наявність достатніх у матеріалах справи доказів для вирішення даної справи, колегія суддів дійшла до висновку про можливість здійснення апеляційного перегляду оскарженого рішення за наявними матеріалами справи.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Статтею 129 Конституції України      та ч. 1 ст. 74 ГПК України       визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши думку присутніх учасників справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржене рішення у даній справі залишити без змін, виходячи з наступного. 

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.
На підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва у справі № 761/27883/20 в межах досудового розслідування в кримінальному провадженні  № 12020100000000072  проведено обшук, про що складено протокол обшуку від 24.09.2020, згідно якого вилучено, в тому числі, 12 ноутбуків, 6 мобільних телефонів, 1 файловий накопичувач та два жорстких лиски.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва у справі № 761/27883/20 від 02.11.2020 зобов`язано уповноважену особу, в провадженні якої знаходяться матеріали кримінального провадження                     № 12020100000000072 від 05.02.2020, повернути ТОВ "Фінансова компанія "Гелексі" майно, вилучене 24 вересня 2020 року в ході проведення обшуку за адресою: м. Київ, вул. Щорса,36 в офісному приміщенні ТОВ "ФК "ГЕЛЕКСІ".

Звертаючись із даним позовом до суду позивач вказав, що 24.09.2020 в рамках кримінального провадження №12020100000000072 проведено обшук в офісному приміщенні позивача, внаслідок чого вилучено належне йому майно, яке використовувалось під час здійснення господарської діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Гелексі". 25.09.2020 прокурор відділу Київської міської прокуратури звернувся до Шевченківського районного суд із клопотанням про арешт вилученого 24.09.2020 майна, яке 05.10.2020 було призначено до розгляду в судовому засіданні, однак розглянуто не було.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Гелексі"  зазначає, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва у справі                       № 761/30924/20 від 20.11.2020 зобов`язано уповноважену особу, в провадженні якої знаходяться матеріали кримінального провадження № 12020100000000072  повернути позивачу майно, вилучене 24.09.2020 в ході проведення обшуку за адресою м. Київ, вул. Щорса, 36Д.

Позивач стверджує, що оскільки ухвала суду не виконана                 відповідачем-2, означене є безумовним доказом протиправності та упередженості дій відповідача-2 щодо позивача, та через бездіяльність органу досудового розслідування йому заподіяно майнову шкоду, так як позивач не міг розпоряджатися власним майном - комп`ютерною технікою.

Розраховуючи суму пред`явлених до стягнення грошових коштів в розмірі 1     309 349,80 грн Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Гелексі" вказало  що:
- середній дохід з позики становить 3 927,91 грн; у зв`язку з призупиненням діяльності через вилучення майна не видано 280 позик; отже шляхом множення 280 на 3 927,91 грн та отримує 1     099 814,80 грн недоотриманого прибутку;
- майнові втрати на купівлю оргтехніки склали 205 595,00 грн згідно наданої видаткової накладної;
- загальна балансова вартість втрачених основних засобів та МНМА становить 3 940,00 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Предметом позову у справі є матеріально-правові вимоги позивача заявлені до відповідачів про стягнення з Державного бюджету України у відшкодування матеріальної шкоди 1.309.349,80 грн.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, зважаючи на наступне. 

     Стаття 19 Конституції України     передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені     Конституцією     та законами України. 

Статтею 56 Конституції України     кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. 

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. 

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). 

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Згідно положень ст. 1176 Цивільного кодексу України, якою врегульоване питання відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Загальні підстави відшкодування шкоди завданої органом державної влади та посадовою або службовою особою органу державної влади передбачені нормами статей     1173,     1174 Цивільного кодексу України. 

Отже, при розгляді цього спору суд виходить з того, що положення статей     1173,     1174 Цивільного кодексу України      є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. 

Згідно зі ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст. 1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю  посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Такі способи захисту цивільних прав характеризується чітко визначеним суб`єктом - заподіювачем шкоди, якими є відповідні державні органи чи їхні посадові і службові особи. Підставою для подання такого позову є прийняття незаконних рішень, незаконні дії чи бездіяльність зазначених органів, що призвели до заподіяння шкоди особі. Також відповідно до ст. ст. 1173 - 1175 ЦК України передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 920/715/17, від 04.12.202 у справі № 910/8124/19 та          у постанові Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/22630/17.

У таких справах суд, по-перше, має встановити невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування вимогам закону чи іншим правовим актам; по-друге, суд встановлює, чи порушуються суб`єктивні цивільні права й охоронювані законом інтереси фізичної або юридичної особи цим рішенням, дією чи бездіяльністю. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Статтею 23 Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань здійснює досудове розслідування кримінальних правопорушень у межах визначеної підслідності.

Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень (ч. 3 ст. 19 Закону України "Про Національну поліцію").

У відповідності до положень ст. 2 Кримінального процесуального кодексу України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Отже, предметом доказування у даній справі є неправомірна бездіяльність посадових осіб відповідача - Головного управління Національної поліції у м. Києві при здійсненні досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12020100000000072, факт нанесення такою неправомірною бездіяльністю відповідача-2 матеріальної шкоди позивачу в розмірі 1     309 349,80 грн та наявність причинно-наслідкового зв`язку між нанесеною шкодою та бездіяльністю відповідача-2, оскільки підставами відповідальності за шкоду, заподіяну незаконними діями органів дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури та суду, є шкода, незаконні дії, причинний зв`язок між незаконними діями та шкодою.

Порядок оскарження рішення, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування, слідчого чи прокурора під час досудового розслідування визначено приписами глави 26 Кримінального процесуального кодексу України.

Положеннями пункту 1 частини 1 статті 303 Кримінального процесуального кодексу України визначено право заявника, потерпілого, підозрюваного подавати скаргу на бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає в невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання відповідної заяви чи повідомлення, а також у нездійсненні інших процесуальних дій у визначений цим кодексом строк.

Скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора подаються впродовж десяти днів після їх ухвалення чи вчинення, що передбачено частиною 1 статті 304 Кримінального процесуального кодексу України. Якщо рішення слідчого чи прокурора оформлено постановою, строк подання скарги починається з дня отримання її копії.

За результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора в процесі досудового розслідування виноситься ухвала згідно з правилами статті 307 Кримінального процесуального кодексу України. Така ухвала слідчого судді може бути про скасування рішення слідчого чи прокурора, зобов`язання припинити дію, зобов`язання вчинити певну дію, відмову в задоволенні скарги.

Як встановлено судом першої інстанції, зі змісту ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва у справі № 761/27883/20 від 02.11.2020  не вбачається встановлення бездіяльності слідчого СУ ГУНП в            м. Києві в рамках кримінального провадження № 12020100000000072 щодо неповернення вилученого під час обшуку 24.09.2020 майна. Натомість, вказаною ухвалою встановлено необхідність повернення позивачу майна, вилученого 24.09.2020 в ході проведення обшуку за адресою: м. Київ,                 вул. Щорса,36.

В той же час, відповідно до ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 18.11.2020 у справі № 761/30645/20 (яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 23.12.2020) накладено арешт на тимчасово вилучене в ході проведення обшуку майно офісного приміщення за місцем фактичного розташування ТОВ "ФК "Гелексі" за адресою: м. Київ, вул. Коновальця, 36 (-Блокнот чорного кольору із чорновими записами та аркушами із чорновими записами, візитниця зеленого кольору, аркуші із друкованим текстом (про заборгованість); -ноутбук Lenovo sin R90RDK4F; -жорсткий диск Verbatim 5302392383303562; -флеш-накопитель San Disk; -чорнові записи та аркуші із друкованим текстом із даними позичальників, додаткових угод до договорів позик (не підписаних та підписаних); -коробка з листуванням з кредитозобов`язаними; -коробка, в якій наявні реєстр погашених займів №1 та листування з кредитозобов`язаними особами; -листування з кредитозобов`язаними; -ноутбук HP sin CND8336SQR; -ноутбук Lenovo sin R90R74RV; -ноутбук HP sin 5CD54846HR; -блокнот коричневого кольору із особистими записами; -телефон Philips ІМЕН НОМЕР_1 , ІМЕІ2 НОМЕР_2 ; -ноутбук Lenovo sin PF1KHFI54; -ноутбук HP sin CND 92306WR; -2 блокнота синього кольору із чорновим записами; -телефон Xiomi МІ 906676 ІМЕН НОМЕР_3 ІМЕІ2 НОМЕР_4 ; -телефон Iphone 11 ІМЕІ НОМЕР_5 ; -телефон Samsung А10 ІМЕН НОМЕР_6 , ІМЕІ2 НОМЕР_7 ; -телефон Meizu ІМЕI1 НОМЕР_8 , ІМЕІ2 НОМЕР_9 із сім-картою НОМЕР_10 ; -телефон Iphone 6 ІМЕІ НОМЕР_11 із сім-картою НОМЕР_12 ; -жорсткий диск Apacer aPllTBAS235Bla). (надалі - спірне майно)

Оскільки вищевказане майно, про повернення якого просило ТОВ ФК "Гелексі", не мало ознак та статусу тимчасово вилученого майна, що відповідно свідчить про відсутність підстав для повернення майна, ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва       від 19.11.2020 у справі № 761/30658/20 відмовлено в задоволенін скарги адвоката Натеси Д.М. в інтересах ТОВ "ФК "Гелексі" на бездіяльність уповноважених осіб Слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві у кримінальному провадженні № 12020100000000072 від 05.02.2020, яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна у вказаному кримінальному провадженні.

Судом обґрунтовано відхилено аргументи позивача, про те, що майно 24.09.2020 було вилучено за відсутності правових підстав, позаяк дії з вилучення майна позивачем не було оскаржено, в тому числі в судовому порядку; факт неправомірності такого вилучення не встановлено.

Судом також правомірно звернуто увагу, що встановлення правомірності та/або неправомірності дій та/або бездіяльності органів досудового розслідування у кримінальному провадженні до компетенції господарських судів України не відноситься.

Посилання позивача на ухвали Шевченківського районного суду                    м. Києва від 01.03.2021 по справі №761/1806/21, Київського апеляційного суду від 26.01.2021 по справі №761/27883/20 в контексті спірних правових відносин також не доводить обставин бездіяльності посадових осіб відповідача-2 в рамках кримінального провадження № 12020100000000072 щодо неповернення вилученого під час обшуку 24.09.2020 майна.

При цьому суд враховує, що в ухвалі Київського апеляційного суду від 26.01.2021 по справі №761/27883/20 розглянуто питання щодо виправлення описки в вступній частині ухвали Шевченківського районного суду                    м. Києва від 07.09.2020;  крім того, в ухвалі Шевченківського районного суду  м. Києва від 01.03.2021 по справі №761/1806/21, скасовуючи арешт, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 18.11.2020 у справі № 761/30645/20, суд виходив з того, що у застосуванні такого заходу відпала потреба. 

Зважаючи на вищевикладене в сукупності, під час розгляду справи судом встановлена відсутність неправомірна бездіяльність посадових осіб відповідача-2 - Головного управління Національної поліції у м. Києві при                            здійсненні досудового розслідування у кримінальному провадженні                                             № 12020100000000072, а саме, що стосується неповернення позивачу вилученого при обшуку 24.09.2020 вищезгаданого майна 

Відтак, враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції  правомірно відмовив в задоволенні позову та не застосував приписи     статті 1173, 1174  Цивільного Кодексу України      до спірних правовідносин, оскільки дійшов вірного висновку про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт зазначених в позові неправомірних дій відповідачем-2. 

Щодо заявленого до стягнення недоотриманого прибутку в сумі                       1     309 349,80 грн, суд відзначає наступне.

У вигляді недоотриманого прибутку відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Суд зазначає, що пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були би ним отримані у разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання, зроблені з цією метою приготування. (Така          правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України          від 09.12.2014 у справі №          5023/4983/12, у постановах Верховного Суду від 27.03.2019 у справі №          916/103/18, від 07.05.2019 у справі №          904/8832/17)

При обрахуванні розміру упущеної вигоди мають враховуватись тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум або інших цінностей, якби зобов`язання було виконано належним чином. Розмір упущеної вигоди повинен визначатися з урахуванням часу, протягом якого тривали протиправні дії відповідача, розумних витрат на отримання доходів, які кредитор поніс би, якби не відбулося порушення права.

Як свідчать матеріали справи, суд вірно встановив, що у даному випадку позивачем не подано жодного доказу в підтвердження наданого ним обрахунку суми 1     099 814,80 грн недоотриманого прибутку, зокрема, розміру середнього доходу з позики та кількості позик, що підлягали видачі. Доводи позивача в цій частині базуються лише на його ствердженнях. 

У задоволенні шкоди в розмірі загальної балансової вартості втрачених основних засобів та МНМА в розмірі 3 940,00 грн, також правомірно відмовлено судом першої інстанції, позаяк доказів на підтвердження такої балансової вартості позивачем суду не надано.

Вимоги щодо задоволення шкоди в розмірі майнових втрат на купівлю оргтехніки на суму 205 595,00 грн,  у зв`язку з втратою майна, задоволенню також не підлягають, враховуючи те, що під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого, а вилучене відповідачем-2 майно не є втраченим та відсутні докази його пошкодження, тому означені грошові кошти безпідставно заявлені позивачем до стягнення.

Між іншим, у матеріалах справи відсутні докази і того, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Гелексі" не доведено, що майно на суму 205 536,00 грн по видатковій накладній № 2004832 від 28.09.2020 було придбано саме з підстав вилучення майна позивача відповідачем-2, а організацію доставки на суму 59,00 грн  було здійснено саме на товар вартістю 205 536,00 грн.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За наведених обставин в сукупності, під час розгляду справи судом не було встановлено наявність зазначених умов, а саме позивачем не доведено факту завдання та розміру шкоди (понесення ним збитків та їх розмір), та, відповідно, причинно-наслідкового зв`язку. При цьому причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Доводів та доказів, які б слугували підставою для скасування оскарженого рішення скаржником не наведено. Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення. 

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).
Враховуючи положення частини 1     статті 9 Конституції України     та беручи до уваги ратифікацію     Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР     Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод     1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття     Закону України від 23.02.2006   №3477-IV  "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
З приводу висвітлення всіх доводів відповідача суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод     зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Поряд з цим, суд апеляційної інстанції  зазначає, що за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України",       no. 4241/03 від 28.10.2010 Суд повторює, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Відтак, усі інші доводи та міркування скаржника, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду першої інстанції та суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства. 
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Нормою ст. 276 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, доводи апеляційного оскарження є необґрунтованими, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати.
Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 129 ГПК України.
Оскільки на підставі приписів п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України "Про судовий збір" позивач звільнений від сплати судового збору, витрати по сплаті судового збору відшкодуванню та поверненню не підлягають.
         Керуючись Главою 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

                                       ПОСТАНОВИВ:
1.  Апеляційну скаргу залишити без задоволення. 
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.04.2021 у справі №910/18735/20 залишити без змін.           
3. Матеріали справи повернути до господарського суду першої інстанції. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути  оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.
          Повний текст постанови складено та підписано - 19.07.2021.
Головуючий суддя                                                            В.А. Корсак 

Судді                                                                                О.О. Євсіков

                                                                                О.В. Попікова