ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2021 року	Львів	Справа № 260/953/20 пров. № А/857/1382/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді                                        Шавеля Р.М.,
суддів                                                            Улицького В.З. та Глушка І.В.,
з участю секретаря судового засідання -           Максим Х.Б.,

а також сторін (їх представників):
від відповідача -                                         Логвінов В.Ю.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20.11.2020р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України про визнання дій протиправними, скасування наказу по стройовій частині, стягнення грошової компенсації за неотримане речове майно та невикористані календарні дні додаткової відпустки учасника бойових дій (суддя суду І інстанції: Гебеш С.А., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 17 год. 01 хв. 20.11.2020р., м.Ужгород; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 07.12.2020р.),-

В С Т А Н О В И В:

10.04.2021р. (згідно з відтиском поштового штемпеля на конверті) позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати йому грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2020 роки (56 днів) та компенсації за неотримане речове майно в день виключення із списків частини 17.01.2020р.; 
визнати протиправним та скасувати пункт 6 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) № 14 від 17.01.2020р.;
стягнути з відповідача Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на його користь грошову компенсацію за неотримане речове майно в сумі 23987 грн. 09 коп., із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб /ПДФО/ відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового та начальницького складу, затв. постановою Кабінету Міністрів /КМ/ України № 44 від 15.01.2004р.;
стягнути з відповідача Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на його користь недоотриману грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2020 роки (56 дні), виходячи з грошового забезпечення позивача на день звільнення з військової служби (17.01.2020р.) в сумі 14249 грн. 07 коп., із одночасною компенсацією сум ПДФО відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового та начальницького складу, затв. постановою КМ України № 44 від 15.01.2004р. (а.с.1-19, 40).

Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проведено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників страви (у письмовому провадженні) (а.с.42-43).

          Ухвалою суду від 26.05.2020р. здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження (а.с.65-66).

Відповідно до ухвали суду від 15.10.2020р. визнано поважними причини пропуску позивачем строку звернення до суду із розглядуваним позовом та поновлено такий строк (а.с.147-149).

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 20.11.2020р. заявлений позов задоволено частково; 
визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2000 роки (56 днів) та компенсації за неотримане речове майно в день виключення із списків частини 17.01.2020р.;
визнано протиправним та скасовано пункт 6 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) № 14 від 17.01.2020р. в частині виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення;
зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоотриману грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2020 роки (56 днів), виходячи з грошового забезпечення на день звільнення з військової служби із одночасною компенсацією сум ПДФО відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового та начальницького складу, затв. постановою КМ України № 44 від 15.01.2004р.;
у задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.169-175).

Не погодившись із рішенням суду, його оскаржив відповідач Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України, який покликаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до невірного вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.181-188).
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що під час вирішення спору судом не було враховано рішення Закарпатського окружного адміністративного суду по справі № 260/536/20 за позовом ОСОБА_1 до відповідача про стягнення грошової компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки, яким було визнано протиправним дії Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учасника бойовик дій за період з 2017 року по 2020 рік, в день виключення із списків частини – 17.01.2020р., чим не дотримані приписи ст.170 КАС України.
Окрім цього, наказ командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по особовому складу) № 2 о/с від 17.01.2020р. про звільнення з військової служби ОСОБА_1 не оскаржував. 
Підстав для невиключення ОСОБА_1 зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення згідно ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у відповідача не було. Термін контракту ОСОБА_1 закінчився 17.01.2020р.; останній не виявив бажання продовжувати військову службу шляхом підписання нового контракту, тобто, погодився із виключенням його зі списків і всіх видів забезпечення. Відповідно у відповідача були всі законні підстави для видання наказу про його виключення зі списків.
Факт невчасного розрахунку ОСОБА_1 не може впливати на законність наказу про виключення зі списків та всіх видів забезпечення, оскільки даний наказ було видано на законних підставах відповідною посадовою особою.
Наказ про виключення зі списків особового складу військової частини є наслідком вже винесеного наказу про звільнення позивача з військової служби та спрямований на його виконання, зокрема, в цілях здачі позивачем посади, отримання ним належного йому грошового забезпечення та здійснення інших визначених законодавством процедур, пов`язаних із припиненням військової служби. Тому висновки щодо законності наказу про виключення позивача зі списків особового складу військової частини слід проводити в аспекті законності самого наказу про звільнення. Правова сутність такого наказу виключає його протиправність, за умови існування чинного наказу про звільнення, оскільки в протилежному випадку відносини військової служби можуть штучно продовжуватися.
З огляду на вже наявні судові рішення між сторонами військова частина не може понести подвійну відповідальність за несвоєчасний розрахунок при звільненні ОСОБА_1 та поновлення у списках частини у разі скасування п.6 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) № 14 від 17.01.2020р.
Судом не було досліджено питання виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки як учаснику бойових дій. Разом з тим, така компенсація виплачена позивачу в повному обсязі, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, в розмірі 19591 грн. 73 коп., про що позивач не заперечував. 
Водночас, позивач хибно вважає, що грошову компенсацію за невикористані дні додаткової соціальної відпустки слід обраховувати з суми, яку йому було виплачено у грудні 2019 року (15583 грн. 76 коп.) з урахуванням ПДФО, який військова частина компенсувала (2765 грн. 48 коп.), при цьому звільнення ОСОБА_1 мало місце 17.01.2020р.

Позивачем ОСОБА_1 скеровано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу (заперечення), в якому останній вважає її безпідставною, необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального законодавства, ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.231-235).

Заслухавши суддю-доповідача по справі, представника відповідача на підтримання поданої скарги, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав.

          Приймаючи рішення по справі та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що з позивачем не проводився повний розрахунок при звільненні, так як компенсація за речове майно виплачена у ході судового розгляду, зокрема в серпні 2020 року.
Отже, оскаржуваний позивачем п.6 наказу № 14 від 17.01.2020р. є таким, що не відповідає критеріям, визначеним ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства /КАС/ України, а представлені позивачем докази у своїй сукупності дають підстави вважати його протиправним.
Разом з тим, у ході розгляду даної справи відповідач нарахував та виплатив позивачу грошову компенсацію за неотримане речове майно у сумі 20023 грн. 12 коп., що підтверджено платіжним дорученням та не заперечується самим позивачем, через що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.
На час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за період з 2017 року по 2020 рік.
Отже, позивач має право на виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, оскільки в період з 2017 року по 2020 рік така відпустка йому не надавалась та при звільненні компенсація не виплачувалася.

          Згідно з ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
          Відповідно до роз`яснень, які наведені в п.13.1 постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р. «Про судове рішення в адміністративній справі», у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.
Рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом (п.13.2 цієї постанови).
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині відмовлених позовних вимог, тому в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Водночас, відповідачем оскаржується рішення суду в частині задоволених позовних вимог.
Вирішуючи наведений спір в розглядуваній частині колегія суддів виходить з того, що наведені висновки суду першої інстанції не у повній мірі відповідають дійсним обставинам справи та суперечать нормам матеріального права, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національній гвардії України на підставі контракту про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України на посадах рядового або сержантського та старшинського складу (а.с.23-28, 38-39).
Також 18.05.2016р. позивач отримав статус учасника бойових дій, що стверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 18.05.2016р. (а.с.29, 30).
Згідно витягу з наказу (по стройовій частині) командира Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України № 14 від 17.01.2020р. (пункт 6) припинено контракт про проходження громадянами України військової служби в Національній гвардії України та виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення: старшого солдата ОСОБА_1 , який здав справи і обов`язки за посадою старшого стрільця 1 відділення 2 стрілецького взводу стрілецької роти 3-го стрілецького батальйону та звільненого відповідно до підпункту «а» пункту два частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з військової служби наказом командира частини від 17.01.2020р. № 2 о/с у запас, у зв`язку із закінченням строку контракту та для взяття на військовий облік направити до Ужгородського ОМВК Закарпатської обл. (а.с.31).
Згідно виписки по картці/рахунку з ПриватБанку, позивач отримав кошти за додаткову відпустку як учаснику АТО 21.02.2020р. у загальній сумі 19591 грн. 73 коп. (а.с.33).
Також в серпні 2020 року позивачу виплачені грошові кошти в сумі 20023 грн. 12 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 2880 від 27.08.2020р. із призначенням платежу: компенсація за речове майно, наказ № 187 від 26.08.2020р. (а.с.120). 

В частині заявлених вимог стосовно стягнення грошової компенсації за неотримане речове майно в сумі 23987 грн. 09 коп. колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з абз.1 п.1 ст.9-1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається КМ України,
Механізм виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно військовослужбовцям Національної гвардії України визначений постановою КМ України № 178 від 16.03.2017р. «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно».
Пунктом 2 цього Порядку визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.
Дія цього Порядку не поширюється на військовослужбовців строкової військової служби, курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети, кафедри, відділення військової підготовки.
Згідно з п.3 вказаного Порядку грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі:
звільнення з військової служби;
загибелі (смерті) військовослужбовця.
Відповідно до п.4 наведеного Порядку грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком (п.5 зазначеного Порядку).
Крім того, пунктом 7 цього Порядку передбачено, що виплата грошової компенсації здійснюється в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна, передбачених Міноборони, MBС, Мінінфраструктури, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Адміністрації Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецзв`язку, Головному управлінню розвідки Міноборони та Управлінню державної охорони на відповідний рік.

Згідно уточненої довідки № 73/1 про вартість речового майна, що належить до видачі ОСОБА_1 , виданої Військовою частиною НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України, зазначена вартість речового майна складає 20428 грн. 04 коп. (а.с.36, 62).
Відповідно до платіжного доручення № 2880 від 27.08.2020р. відповідачем виплачено на користь позивача компенсацію вартості речового майна в розмірі 20023 грн. 12 коп.

Отже, в розглядуваному випадку дії Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України щодо несвоєчасної виплати на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно у день виключення зі списків військової частини 17.01.2020р. не відповідають закону та є протиправними.

Стосовно вимог про визнання протиправним та скасування п.6 наказу № 14 від 17.01.2020р. колегія суддів керується наступним.

Предметом спору у даній справі є, зокрема, перевірка правомірності оскаржуваного наказу в частині виключення позивача зі списків особового складу військової частини.

Закон України № 2232-XI від 25.03.1992р. «Про військовий обов`язок і військову службу» здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Згідно з ч.2 ст.24 цього Закону закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до ч.1 ст.26 вказаного Закону звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється: а) у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби; б) у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку.
Підпунктом «а» п.2 ч.5 ст.26 згаданого Закону визначено, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах, у мирний час, у зв`язку із закінченням строку контракту.
Відповідно до ч.9 ст.26 цього Закону звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України, затв. Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008р., визначає порядок проходження громадянами України (військової служби у Збройних Силах України) та регулює питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі. Це Положення застосовується також до відносин, що виникають у зв`язку з проходженням у Збройних Силах України кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби.
Також дія цього Положення поширюється на військовослужбовців Національної гвардії України (п.3 Указу Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008р.).
Відповідно до п.242 вказаного Положення після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.
У разі звільнення з військової служби на військовослужбовця оформлюється службова характеристика, в якій відповідний командир (начальник) визначає посаду для проходження служби у військовому резерві Збройних Сил України. Зазначена характеристика додається до особової справи військовослужбовця.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

З вищевикладених норм вбачається, що виключення зі списків особового складу військовослужбовця, звільненого з військової служби, можливе за умови здачі посади та проведення з ним усіх необхідних розрахунків по грошовому, продовольчому та речовому забезпеченню. При цьому, виключення військовослужбовця зі списків особового складу до проведення усіх необхідних розрахунків дозволяється лише зі згоди такого військовослужбовця.

В свою чергу, під час судового розгляду встановлено, а також не заперечується відповідачем, що у межах спірних правовідносин позивач не надав згоду на виключення його зі списків особового складу військової частини, оскільки з ним не були проведені належні розрахунки.

Станом на 17.01.2020р. як дату виключення зі списків особового складу частини з позивачем не було проведено усіх необхідних розрахунків, що зокрема встановлено наступними судовими рішеннями:
рішенням Закарпатського адміністративного суду від 03.04.2020р. у справі 260/536/20 про визнання протиправними дій щодо невиплати компенсації за відпустку як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2020 рік, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку;
рішенням Закарпатського адміністративного суду від 15.04.2020р. у справі 260/598/20 про виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2017р. по 31.12.2017р.;
рішенням Закарпатського адміністративного суду від 06.07.2020р. у справі 260/1862/20 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в частині невиплати індексації грошового забезпечення) за період з 18.01.2020р. по 15.05.2020р.
Зокрема, судовими рішеннями у вказаних адміністративним справах з`ясовано, що відповідач станом на 17.01.2020р. (дату виключення позивача зі списків особового складу частини) не провів повного розрахунку з позивачем при його звільненні з військової служби.

Проте, пунктом 6 спірного наказу у цій справі, позивача виключено із списків особового складу частини та знято зі всіх видів забезпечення з 17.01.2020р., тобто з дати, яка передує проведенню розрахунків з військовослужбовцем, що являється порушенням п.242 Положення № 1153/2008.

Частиною 2 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Згідно абз.4 п.34 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України, затв. Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008р., контракт припиняється (розривається) у день, зазначений у наказі командира (начальника) військової частини по стройовій частині про виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (у разі дострокового припинення (розірвання) контракту, звільнення з військової служби або направлення для проходження військової служби до іншого військового формування з виключенням зі списків особового складу Збройних Сил України).
З аналізу вказаних норм слідує, що днем закінчення проходження військової служби та припинення контракту є день виключення особи зі списків особового складу частини. А відтак, від дня виключення зі списків особового складу, серед іншого, залежить час проходження військової служби, який зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Отже, апеляційний суд погоджується з позицією позивача, яка підтримана судом першої інстанції про те, що він не може бути виключений зі списків особового складу військової частини заднім числом, оскільки виключення позивача відповідно до абз.3 п.242 вказаного Положення № 1153/2008 здійснюється тільки після проведення з ним усіх необхідних розрахунків.

Водночас, судом першої інстанції не було враховано тої обставини, що норма абз.3 п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України, затв. Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008р., не містить можливості виключення чи не виключення з усіх видів забезпечення, через що застосування такого формулювання є помилковим.
Також зарахування на всі види забезпечення здійснюється лише у разі, коли військовослужбовець прийняв відповідну посаду та безпосередньо проходить службу у військовій частині Національної гвардії України.

Таким чином, належить визнати протиправним та скасувати п.6 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України № 14 від 17.01.2020р. (по стройовій частині) у частині виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини, що слід вважати вірним способом захисту прав позивача у вказаних правовідносинах.

Стосовно решти позовних вимог колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із п.12 ст.12 Закону України № 2232-ХІІ від 25.03.1992р. «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 4 Закону України «Про відпустки» передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до ст.16-2 вказаного Закону учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з п.8 ст.10-1 Закону України № 2011-ХІІ від 20.12.1991р. «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацом третім п.14 ст.10-1 вказаного Закону передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до п.17 ст.10-1 наведеного Закону в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Згідно з п.19 ст.10-1 наведеного Закону надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
Визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України № 3543-XII від 21.10.1993р. «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та № 1932-XII від 06.12.1991р. «Про оборону України».
Особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпустки. 
Однак Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпустки протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. 
Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується п.12 ч.1 ст.12 Закону України № 3551-ХІІ від 22.10.1993р. «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», п.8 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст.16-2 Закону України «Про відпустки».
Звідси, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст.16-2 Закону України «Про відпустки» та п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Колегія суддів враховує правову позицію, висловлену Верховним Судом по аналогічній категорії справ, зокрема, в постанові Великої Палати від 21.08.2019р. у справі № 620/4218/18, яка в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов`язковою під час вирішення наведеного спору.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при звільненні з військової служби у запас позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2017-2020 роках додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Разом з тим, згідно фактичних обставин справи відповідачем прийнято наказ (по стройовій частині) № 47 від 21.02.2020р., яким внесено зміни до п.20 наказу (по стройовій частині) № 14 від 17.01.2020р., доповнивши його пунктом в такій редакції: 
«Згідно з Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженою наказом МВС від 15.03.2018 № 200, виплатити:
грошову компенсацію за невикористані 56 календарних днів додаткової відпустки як учасника-бойових дій, за період з 2017-2020 роки, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-ХІІ.
Підстава: рапорт військовослужбовця від 17.01.2020, розпорядження.» (а.с.32).
Також відповідачем виплачено на користь позивача спірну компенсацію в повному обсязі, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, в розмірі 19591 грн. 73 коп. (а.с.33).
Таку виплату було здійснено у відповідності до вимог Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затв. наказом МВС України № 200 від 15.03.2018р.

Водночас, позивач вважає, що грошову компенсацію за невикористані дні додаткової соціальної відпустки слід обраховувати з суми, яку йому було виплачено у грудні 2019 року (15583 грн. 76 коп.) з урахуванням ПДФО, який військова частина компенсувала (2765 грн. 48 коп.), хоча час звільнення припадає на січень 2020 року.

Згідно з п.10 розділу XXXI Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затв. наказом МВС України № 200 від 15.03.2018р., грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого має військовослужбовець відповідно до чинного законодавства України на день звільнення з військової служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру місячного грошового забезпечення на 30 календарних днів.

У місяць звільнення - січень 2020 року розмір місячного грошового забезпечення, право на отримання якого мав ОСОБА_1 , складав 10655 грн. 40 коп. (за повний місяць січень 2020 року при умові завершення служби 31.01.2020р.) (а.с.122).
Відповідно до розрахунку наданої фінансовим відділенням військової частини за 56 днів сума компенсації склала (10655 грн. 40 коп./30 х 56) = 19890 грн. 08 коп.
З них утримано і одночасно компенсовано ПДФО (18 %) в розмірі 3580 грн. 21 коп.; також утримано військовий збір 1,5 % в розмірі 298 грн. 35 коп. відповідно до пп.1.1 п.16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України та виплачено позивачу грошові кошти в розмірі 19591 грн. 73 коп. (а.с.63, 122, 191).

Окрім цього, рішенням Закарпатського адміністративного суду від 03.04.2020р. у справі 260/536/20, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2020р., позов ОСОБА_1 задоволено частково; визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учасника бойових дій за період з 2017 року по 2020 рік, в день виключення із списків частини – 17.01.2020р.; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку з 20.01.2020р. по 20.02.2020р. в розмірі 7410 грн., з урахуванням грошової компенсації у розмірі суми ПДФО, утриманого з грошового забезпечення.

Враховуючи викладене, колегія суддів не убачає правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь позивача недоотриманої грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2020 роки (56 дні), виходячи з грошового забезпечення позивача на день звільнення з військової служби, оскільки така йому виплачена у розмірі, який обчислений відповідно до вимог діючого законодавства.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла переконливого висновку про те, що заявлений позов підлягає до часткового задоволення, при цьому належить визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України щодо несвоєчасної виплати на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно у день виключення зі списків військової частини 17.01.2020р.; визнати протиправним та скасувати п.6 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України № 14 від 17.01.2020р. (по стройовій частині) у частині виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини; решта позовних вимог не підлягає до задоволення через їх безпідставність.
При цьому у порядку ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відшкодуванню на користь апелянта Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України не підлягають.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права (незастосування закону, який підлягав застосуванню), що призвело до неправильного вирішення справи (у частині позовних вимог), через що рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення заявленого позову, з вищевикладених мотивів.
При цьому, колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду в повному обсязі, оскільки її висновки в частині часткового задоволення позову (мотивів та обсягу задоволених вимог) не відповідають вимогам закону, а також виходячи із процесуальної неможливості усунути такі недоліки судового рішення шляхом його часткового скасування або зміни.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.310, п.2 ч.1 ст.315, п.п.1, 4 ч.1 ст.317, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України задовольнити частково.
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20.11.2020р. в адміністративній справі № 260/953/20 скасувати та прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України щодо несвоєчасної виплати на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно у день виключення зі списків військової частини 17.01.2020р.
Визнати протиправним та скасувати пункт 6 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України № 14 від 17.01.2020р. (по стройовій частині) у частині виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини.
          В задоволенні решти позовних вимог – відмовити за безпідставністю.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відшкодуванню на користь апелянта Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України не підлягають.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	В. З. Улицький 	
 	 	І. В. Глушко  	
Дата складення повного тексту судового рішення: 18.08.2021р.