ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 вересня 2021 року
м. Харків
справа №621/2699/20
провадження №22-ц/818/1832/21
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів – Маміної О.В., Пилипчук Н.П.
за участю секретаря судового засідання Сабельніка Б.В.,
сторони справи:
позивач –  ОСОБА_1 
відповідач – Головне управління Національної поліції в Харківській області 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 8 грудня 2020 року, у складі судді Овдієнко В.В., 
УСТАВНОВИВ:
У жовтні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Харківській області про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої протиправною бездіяльністю Головного управління Національної поліції в Харківській області при зверненні за захистом.
Позов обґрунтований тим, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.04.2018 по справі №820/1330/18 визнано протиправною бездіяльність Зміївського відділу поліції ГУНП в Харківській області, яка полягала у не розгляді заяви від 01.11.2017, в порушення статті 40 Конституції України, та не надання відповіді, згідно статей 15, 20 Закону України «Про звернення громадян». Вказує, що протиправна бездіяльність ГУНП в Харківській області доказуванню не підлягає у розумінні частини 4 статті 82 Цивільного процесуального кодексу (далі – ЦПК) України. Посилається на те, що механізм виконання прийнятих судами рішень про стягнення коштів з державного та місцевого бюджетів або боржників, визначений постановою Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2014 року №440 та ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» шляхом списання коштів з рахунку такого державного органу, а в разі відсутності такого – відповідних призначень у цьому органі за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, що врегульовано Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845, де держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, що встановлено ст. 170 Цивільного кодексу (далі – ЦК) України. Однак вищезазначене рішення суду на час подання позову не виконано. У роз`ясненнях постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4 такі дії кваліфікуються як спричинення моральної шкоди та за змістом ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх посадових повноважень на підставі порядку, регламентованого ст. 1174 ЦК України, тобто державою за рахунок державного бюджету незалежно від вини посадової або службової особи. Виходячи із вищевикладеного просив зобов`язати ГУНП в Харківській області відшкодувати моральну (немайнову) шкоду у розмірі 500000 грн. та майнову шкоду у розмірі 50 грн. судових витрат на підготовку позову.
Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 8 грудня 2020 року відмовлено у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 .
Судове рішення мотивовано тим, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.04.2018 не було встановлено факту не розгляду відповідачем заяви позивача від 01.11.2017, а протиправною визнана бездіяльність відповідача, що виявилася у ненаданні відповіді на звернення від 01.11.2017 у строки, визначені ч. 1 ст. 20 Закону України «Про звернення громадян», оскільки така відповідь була надана лише 19.01.2018. На час звернення ОСОБА_1 до адміністративного суду з позовом бездіяльність була самостійно припинена відповідачем шляхом надання 19.01.2018 відповіді про результати розгляду звернення. На підставі викладеного суд вважав встановленим, що позивач безпідставно зазначив, що він був змушений змінити звичний спосіб життя та витрачати свій час та кошти для захисту права на отримання відповіді щодо результатів розгляду свого звернення. Судом враховано, що на час звернення до суду з адміністративним позовом ОСОБА_1 мав відповідь відповідача про результати розгляду його звернення, однак не був згоден з такими результатами та вважав таку відповідь необґрунтованою, тому і звернувся до суду. Зазначено, що реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження в суді бездіяльності Зміївського відділу поліції ГУНП України в Харківській області та часткове задоволення позову шляхом визнання протиправною бездіяльності щодо несвоєчасного надання відповіді щодо результатів розгляду звернення само по собі не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача в розумінні ст. 23 ЦК України. Належних доказів судових витрат в розмірі 50 грн. позивачем не надано.
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, якою просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на порушення норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.
Апеляційна скарга мотивована тим, що протиправна бездіяльність ГУНП в Харківській області була підтверджена судовим рішенням, згідно частини 4 статті 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. Уважає, що суд першої інстанції при розгляді його позовних вимог на власний розсуд трактував протиправну бездіяльність відповідача, встановлену судовим рішенням та порушив ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий розгляд справи. Зазначає, що судом не враховано стан його здоров`я та характер порушених прав, які стосуються його життя, затрату часу на доведення та відстоювання своїх прав у різних інстанціях, матеріальних та моральних затрат, понесених за цей час. Уважає, що відшкодування судових витрат, пов`язаних з придбанням паперу, керування листів до суду – обставини загальновідомі та не потребують доказування.
Головним спеціалістом ВПЗ ГУНП в Харківській області подано відзив на апеляційну скаргу, яку він просить залишити без задоволення, а рішення суду – без змін, посилаючись на те, що суд першої інстанції дійщшов вірного висновку, що твердження ОСОБА_1 , викладені в позовній заяві, не підтверджені належними і допустими доказами та суперечать фактичним обставинам справи, які встановлені судом.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 , який діяв в інтересах ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, відзиву на неї, апеляційний суд уважає, що апеляційну скаргу належать задовольнити частково з таких підстав.
Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є особою з інвалідністю 2-ї групи за загальним захворюванням, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією №958927(а.с. 3).
01.11.2017 ОСОБА_1 звернувся до начальника Зміївського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області Щербинського К.С. із заявою, якою просив вжити заходи щодо начальника Зміївського філіалу ПАТ «Харківгаз» Гнирі С.А., у зв`язку із вимаганням неправомірної грошової винагороди за заміну газового котла вказаною особою (а.с. 4).
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.04.2018 у справі №820/1330/18 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області в особі начальника поліції Бех Олега Володимировича, Зміївського відділу поліції ГУНП в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Зміївського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області, яка виявилась у ненадані відповіді на звернення ОСОБА_1 у строки, визначені ч. 1 ст. 20 Закону України «Про звернення громадян» №393/96-ВР. В задоволені решти позовних вимог відмовлено (а.с. 5-7).
Підставою даного позову є встановлена у судовому порядку бездіяльність ГУ НП в Харківській області, яка виявилась у ненаданні відповіді на його звернення у строки, визначені ч. 1 ст. 20 Закону України «Про звернення громадян», внаслідок якої, як зазначав позивач, він зазнав моральної шкоди.
Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиціальність – обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності. Тобто, преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин.
У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при ухваленні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду – на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі №753/11000/14-ц (провадження №61-11сво17)).
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.04.2018 у справі №820/1330/18 визнано протиправною бездіяльність Зміївського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області, яка виявилась у ненадані відповіді на звернення ОСОБА_1 у строки, визначені ч. 1 ст. 20 Закону України «Про звернення громадян» №393/96-ВР.
З мотивувальної частини вказаного рішення вбачається, що вивчивши матеріали справи суд прийшов до висновку, що заява позивача від 01.11.2017 була розглянута начальником Зміївського ВП ГУНП в Харківській області з порушенням термінів розгляду такого звернення, оскільки відповідь на заяву від 01.11.2017 була сформована та направлена заявнику лише 19.01.2018. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності Зміївського ВП ГУНП в Харківській області щодо ненадання відповіді на звернення позивача у строки, визначені ч. 1 ст. 20 Закону України «Про звернення громадян» підлягає задоволенню.
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції фактично вдався до переоцінки преюдиціального установлених рішенням Харківського окружного адміністративного суду, що набрало законної сили, обставин, допустив повторний розгляд одного й того ж питання між тими ж сторонами, на підставі чого дійшов висновку про недоведеність заподіяння позивачу моральної шкоди внаслідок бездіяльності працівників поліції.
Тому, зважаючи на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, оскаржуване рішення підлягає скасуванню.
Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до частин 1, 3 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди слід виходити з характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості.
Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.
При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.
Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2018 року, справа №638/14260/16-ц, провадження №61-11766св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10 жовтня 2018 року, справа №640/3837/17, провадження №61-29382св18.
У п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі – Постанова) судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Пунктом 5 вказаної Постанови роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом – моральною шкодою.
У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17 (провадження №12-199гс18) зазначено, що «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною 1 статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини 1 статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини 6 цієї статті – така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України)».
Згідно ст.ст. 1173, 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16,статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.
У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі №916/1423/17 (провадження №12-208гс18) вказано, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акту; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2018 року у справі № 522/22008/15-ц (провадження № 61-3462св18) зроблено висновок, що «як свідчить тлумачення статей 23, 1174 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується державою і при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості».
Подібні правові висновки викладені також в постановах Верховного Суду від16 вересня 2020 року у справі №638/6363/19 (провадження № 61-9220св 20), від 21 лютого 2020 року у справі № 554/9996/17 (провадження № 61-43529св18).
В постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц (провадження №14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Позивач звертався до начальника Зміївського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області Щербинського К.С. із заявою про вжиття заходів щодо начальника Зміївського філіалу ПАТ «Харківгаз» Гнирі С.А., у зв`язку із вимаганням неправомірної грошової винагороди за заміну газового котла вказаною особою.
В судовому порядку визнано протиправною бездіяльність Зміївського ВП ГУНП у Харківській області щодо розгляду звернення ОСОБА_1 з порушенням визначених законом строків.
Згідно зі ст. 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.
Виходячи з доведеності факту протиправної бездіяльності Зміївського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області, що встановлено судовими рішеннями адміністративного суду першої інстанції, яке набрало законної сили, та у відповідності до частини 4 статті 82 ЦПК України не підлягає доказуванню, та наявності моральної шкоди, яка виразилась у душевних стражданнях позивача й перебуває у причинному зв`язку з незаконною бездіяльністю відповідача, наявні підстави для відшкодування ОСОБА_1 завданої моральної шкоди.
Доводи відповідача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, щодо того, що визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною та достатньою підставою для стягнення моральної шкоди, що позивачем не надано доказів настання негативних наслідків немайнового характеру, які б свідчили про його душевні страждання та моральну шкоду; що позивач не довів факту наявності моральної шкоди, причинного зв`язку між бездіяльністю та завданням такої шкоди, не є підставою для відмови у задоволенні позову, адже у зв`язку з відстоюванням своїх порушених прав та інтересів у судовому порядку впродовж тривалого часу, зміною звичного способу життя, необхідністю витрачати час та зусилля для звернення до суду, позивач, який є інвалідом другої групи, зазнав моральної шкоди, право на відшкодування якої він має.
Посилання відповідача у відзиві на апеляційну скаргу на те, що на час звернення позивача до адміністративного суду бездіяльність була припинена відповідачем шляхом надання відповіді на звернення позивача, не можуть бути взяті до уваги, оскільки оцінка вказаним обставинам була надана адміністративним судом і за її результатами постановлено рішення про визнання бездіяльності відповідача відносно позивача протиправною. Крім того, підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди є також сам факт того, що внаслідок незаконної бездіяльності відповідача позивач зазнав душевних страждань.
При цьому, колегія суддів в цьому контексті враховує той факт, що у справі відсутні достатні докази на підтвердження такої глибини душевних страждань та немайнових втрат позивача, які заслуговують на відшкодування у розмірі 500000 грн., а тому вважає достатнім відповідно до характеру та розміру душевних страждань, завданих позивачу, з урахуванням загальних засад цивільного законодавства, справедливості, добросовісності та розумності визначення розміру відшкодування моральної шкоди в сумі 1000 грн.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі №910/23967/16 (провадження №12-110гс18) вказано, що «кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина 2 статті 2 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання».
Отже, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Проте суди на це уваги не звернули та зробили помилковий висновок про стягнення коштів безпосередньо з ГУ НП у Львівській області за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку. Тому резолютивну частині рішення суду першої інстанції слід змінити.
Аналогічний за змістом висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2021 року у справі №753/9824/17 (провадження №61-693св20).
За таких обставин, апеляційна скарга  ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції належить скасувати і постановити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково, стягнувши з Державного бюджету України на користь позивача грошові кошти в сумі 1000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди; в іншій частині в задоволенні позову відмовити.
Відповідно до частин 1, 6, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
ОСОБА_1 також заявлена вимога про відшкодування майнової шкоди в розмірі 50 грн., що, як вбачається з позовної заяви, фактично є вимогою про відшкодування судових витрат, пов`язаних з придбанням паперу та поштовим відправленням позову і доданих документів.
Частиною 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статей 77-81, 89 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Позивачем не надано доказів понесених судових витрат у визначеному ним розмірі.
Крім того, згідно частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Отже, витрати на папір та поштову кореспонденцію не є а ні судовим збором, а ні витратами, пов`язаними з розглядом справи, в розумінні статті 133 ЦПК України, в зв`язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для відшкодування позивачу 50 грн.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 382 384 -ЦПК України, суд -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 8 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов  ОСОБА_1 до Головне управління Національної поліції в Харківській області про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 1000 (одна тисяча) гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 28 вересня 2021 року.

Головуючий                                                                                              О.Ю. Тичкова

Судді -                          О.В. Маміна

                Н.П. Пилипчук