ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

08 липня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 340/1738/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого  судді  Панченко О.М. (доповідач),
суддів:                        Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,     

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 
на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2021 р. (м. Кропивницький, суддя Момонт Г.М.) у справі № 340/1738/20  
за позовом   ОСОБА_1  
до  Військової частини НОМЕР_1          
про  визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, - 

встановив:

01 червня 2020 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової допомоги при звільненні, передбаченої статтею 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців збройних сил, Державної прикордонної служби та внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій»;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу при звільненні з включенням до грошового забезпечення 60% щомісячної додаткової грошової винагороди, яка встановлена військовослужбовцям Збройних Сил України постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців збройних сил, Державної прикордонної служби та внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій», з урахуванням виплачених сум.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2021 р. позов ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення норм процесуального права. 
В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та зазначає, що правові висновки Великої палати Верховного Суду, викладені у постанові від 06.02.2019 у справі №522/2738/17 (провадження № 11-806апп18) та на яких ґрунтується рішення суду першої інстанції, не підлягали врахуванню судом першої інстанції, оскільки стосуються застосування правових норм, які не були чинними на час виникнення спірних правовідносин у цій справі. До прийняття Великою Палатою Верховного Суду постанови від 06.02.2019 у справі №522/2738/17 (провадження №11-806апп18) щомісячна додаткова грошова винагорода не могла однозначно вважатись частиною грошового забезпечення.
Відповідач також зазначив, що щомісячна додаткова грошова винагорода, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22.09.2010 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» (далі - Постанова №899) та Інструкцією про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністра оборони України № 550 від 24.10.2016 (далі - Інструкція №550), чинними на час виникнення спірних правовідносин, має тимчасовий характер, оскільки виплата такої винагороди дозволена за наявності наказу командира (начальника) військової частини (установи, організації) або вищого командира (начальника), залежно від настання спеціальних обставин, її розмір не є фіксованим, а виплата не є щомісячною, тому вона не включається до складу грошового забезпечення, з якого обчислюється одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби. Крім цього, п. 8 Інструкції №550 прямо зазначено, що винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Судом першої інстанції не прийнято до уваги, що на момент виникнення спірних правовідносин, чинними були саме підзаконні акти - Постанова №889 та Інструкція №550. Відповідно до ч. 4 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, а відтак відповідні зміни у грошовому забезпеченні оформлюються відповідним підзаконним актом, але не змінами, внесеними законодавцем. Одноразова грошова допомога при звільненні передбачена ч.2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», де зазначається, що одноразова грошова допомога при звільненні розраховується у відсотковій відповідності до грошового забезпечення, відтак, саме з огляду на підзаконні акти Кабінету Міністрів України визначається відповідний розмір одноразової грошової допомоги, а порядок будь-яких виплат віднесений законодавцем до компетенції Міністра оборони України. Враховуючи відсутність підстав для визнання протиправними дій відповідача при здійсненні нарахування та виплати позивачу грошової допомоги при звільненні, немає й підстав для задоволення похідної позовної вимоги про зобов`язання відповідача провести перерахунок та доплатити йому цю грошову допомогу.
Від позивача відзив на апеляційну скаргу відповідача до апеляційного суду не надходив, що не перешкоджає розгляду справи. 
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що  наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №19 від 23.01.2018   старшого прапорщика ОСОБА_1 , старшину технічного дивізіону зенітних ракетних комплексів, звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 04.12.2017 №51-РС у запас за п. “а” ч. 6 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, з урахуванням вимог підпункту “ї” пункту 1 частини восьмої цієї ж статті (у зв`язку з закінченням строку контракту), з 23.01.2018 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с.11). Зазначеним наказом призначено виплатити одноразову грошову допомогу по звільненню відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 393 від 17.07.1992 за 25 календарних років.
23 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із запитом про надання інформації щодо видів грошового забезпечення, врахованих при обрахунку розміру одноразової грошової допомоги при звільненні (вихідної допомоги), що підлягала до виплати ОСОБА_1 , розміру (у відсотках) щомісячної додаткової грошової винагороди, що виплачувався ОСОБА_1 протягом останніх 24 місяців перед звільненням у запас, а також інформацію стосовно включення у розмір грошового забезпечення, з якого проводився розрахунок одноразової грошової допомоги при звільненні (вихідної допомоги), щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 60% місячного грошового забезпечення, яка введена постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22.09.2010, та дати проведення виплати одноразової грошової допомоги при звільненні (а.с.12).
Листом Військової частини НОМЕР_1 від 16.04.2020 р. №94/ФЕС ОСОБА_1 повідомлено, що згідно з п. 38.6 розділу 38 наказу Міністерства оборони України від 11.06.2008 р. № 260 до місячного грошового забезпечення, з якого була нарахована одноразова грошова допомога при звільненні, були включені наступні види грошового забезпечення: посадовий оклад – 760,00 грн., оклад за військовим званням – 65,00 грн, надбавка за вислугу років 40% – 330,00 грн., надбавка за виконання особливо важливих завдань 50% – 577,50 грн.,  надбавку за роботу з особовим складом – 57,00 грн., премію 455% – 3458,00 грн. Одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 65593,75 грн. було виплачено на картковий рахунок 12.02.2018. У листі зазначено, що щомісячна додаткова грошова винагорода у розмірі 60% місячного грошового забезпечення до розрахунку одноразової допомоги при звільненні не була включена. Також у листі вказано, що відповідно до наказу Міністерства оборони України №595 від 15.11.2010 “Про затвердження Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України” (зі змінами) за останні 24 місяці до дня звільнення з лав ЗС України ОСОБА_1 виплачувалася щомісячна додаткова грошова винагорода. З січня 2014 року по січень 2018 року - у розмірі 60 відсотків місячного грошового забезпечення, яка визначається з таких нарахованих видів грошового забезпечення: посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за виконання особливо важливих завдань, надбавка за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, премія (а.с.13-14).
Не погодившись з діями відповідача щодо не включення до грошового забезпечення під час розрахунку грошової допомоги при звільненні 60% щомісячної додаткової грошової винагороди, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
Задовольняючи позовні вимоги позивача у повному обсязі, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача те неправомірність дій відповідача щодо не врахування у складі грошового забезпечення, з якого нараховано позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні, щомісячної додаткової винагороди, передбаченої Постановою №889.
Суд апеляційної інстанції погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII від 25.03.1992 (далі - Закон № 2232-XII) порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Права, пільги та соціальні гарантії військовослужбовців визначаються Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-ХІІ від 20.12.1991 (далі - Закон № 2011-ХІІ).
Частиною 1 статті 9 Закону № 2011-ХІІ визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Частиною другою вказаної статті встановлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Підпунктом 2 пункту 1 Постанови № 889 встановлено військовослужбовцям Збройних Сил (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби) щомісячну додаткову грошову винагороду: з 1 квітня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 20 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 вересня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 40 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 січня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 квітня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 80 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 липня 2014 року - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.
Конституційний Суд України у рішенні від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004 (справа про соціальний захист військовослужбовців та працівників правоохоронних органів) вказав, що визначений законами України відповідно до положень статті 17 Конституції України комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту військовослужбовців та працівників правоохоронних органів, зумовлений не їх непрацездатністю або відсутністю достатніх засобів для існування (стаття 46 Конституції України), а особливістю професійних обов`язків, пов`язаних з ризиком для життя та здоров`я, певним обмеженням конституційних прав і свобод, у тому числі і права заробляти матеріальні блага для забезпечення собі і своїй сім`ї рівня життя, вищого за прожитковий мінімум. Тобто соціальні гарантії військовослужбовців та працівників правоохоронних органів випливають з характеру покладених на них службових обов`язків у зв`язку з виконанням ними державних функцій.
Право на одноразову допомогу при звільненні позивач набув відповідно до статті 15 Закону № 2011-ХІІ, що не заперечується відповідачем.
Матеріалами справи підтверджується, що щомісячна додаткова грошова винагорода у розмірі 60%, передбачена Постановою № 889, виплачувалась позивачу постійно щомісяця з січня 2014 року до дня звільнення його із військової служби.
Однак, додаткову грошову винагороду до складу грошового забезпечення, з якого обчислено одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби позивачу, відповідачем не включено.
Колегія суддів враховує, що питання складу грошового забезпечення військовослужбовців було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі №522/2738/17. Приймаючи постанову від 06 лютого 2019 року у вказаній справі, Велика Палата Верховного Суду дійшла наступних висновків.
Згідно з частинами другою, третьою статті 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.
Таким чином, оскільки додаткова грошова винагорода на підставі Постанови № 889 нараховувалась і виплачувалась позивачу щомісяця, підстави вважати таку винагороду одноразовим видом грошового забезпечення відсутні.
З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність дій відповідача що не врахування у складі грошового забезпечення позивача, з якого нараховано одноразову грошову допомогу при звільненні, щомісячну додаткову грошову винагороду, що передбачена Постановою № 889.
Аналогічні правові висновки викладені Верховний Суд у постановах від 31 березня 2021 року у справі № 620/2878/20, від 16 травня 2019 року у справі № 826/11679/17, від 31 липня 2019 року у справі №826/3398/17, від 08 серпня 2019 року у справі № 802/955/17-а, від 16 грудня 2019 року у справі №825/812/17, від 19 лютого 2020 року у справі №822/2741/17.
В той же час, колегія суддів не вбачає підстав для застосування до спірних правовідносин положеня п. 8 Інструкції № 550, виданої на виконання Постанови № 889, за змістом якої винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Так, частиною 4 статті 9 Закону № 2011-ХІІ Міністру оборони України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби та види виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення, законом не віднесено до його компетенції.
Таким чином, з огляду на пріоритетність законів над підзаконними актами та дискрецію держави щодо визначення порядку та розміру гарантій особам, які проходять військову службу, положення Інструкції № 550, як спеціального нормативно-правового акта, що визначає структуру та склад грошового забезпечення при нарахуванні та виплаті одноразової допомоги при звільненні, не підлягають застосуванню.
Отже, при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає саме Закон № 2011-ХІІ, а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам зазначеного Закону.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах “Салов проти України” (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), “Проніна проти України” (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та “Серявін та інші проти України” (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Отже, інші доводи апеляційної скарги не потребують правового аналізу, оскільки не мають вирішального значення. 
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись статтями 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

постановив:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2021 р. у справі № 340/1738/20 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
   
Головуючий   суддя                                                                      О.М. Панченко 

                               суддя                                                                      С.М. Іванов 

                               суддя                                                                      В.Є. Чередниченко