справа № 757/6065/19-ц
головуючий у суді І інстанції Новак Р.В.
провадження № 22-ц/824/10415/2021
 
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
 
ПОСТАНОВА
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
      3 серпня 2021 року                                                                                      м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
за участю секретаря судового засідання - Зиль Т.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення суми заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплат, моральної шкоди,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У лютому 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ "Українська залізниця", в якому просила стягнути з ПАТ "Українська залізниця" (АТ "Українська залізниця" є правонаступником усіх прав і обов`язків ПАТ "Українська залізниця") суму нараховану, але не виплачену заборгованість із заробітної плати та невиплачену грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 15 810 грн 93 коп., суму середнього заробітку, яку відповідач зобов`язаний сплатити на її користь за час затримки розрахунку у розмірі 72 982 грн 82 коп. та компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі - 2 213 грн 54 коп., а також моральну шкоду у розмірі 3 000 грн.
 В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що наказом №179 від 12 липня 2001 року вона була прийнята у вагонне депо станції Ясинувата ДП "Донецька залізниця". З 06 жовтня 2015 року, згідно наказу №60/ос від 06 жовтня 2015 року працювала на посаді інженера з охорони праці вагонного депо станція Ясинувата ДП "Донецька залізниця". 22 червня 2017 року позивача було звільнено на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України зв`язку зі скороченням штату на підставі наказу № 2219/ДН-ос від 21 червня 2017 року. В день звільнення позивачу було видано трудову книжку, але не виплачено заборгованість із заробітної плати. Позивач вважала такі дії відповідача незаконними. Позивачем також було надано розрахунок належних сум при звільненні, розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати сум при звільненні компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати. Позивач вважала, що протиправними діями відповідача їй завдано також моральної шкоди.
 Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 26 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 до АТ "Українська залізниця" про стягнення заборгованості із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, середнього заробітку за час затримки виплати сум та компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, моральної шкоди задоволено частково.
Стягнено з АТ "Українська залізниця" на користь ОСОБА_1   заборгованість із заробітної плати в сумі 15 810 грн 93 коп.
            Стягнено з АТ "Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 23 червня 2017 року по 30 листопада 2019 року в розмірі 72 982 грн 82 коп.
Стягнено з АТ "Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 2 213 грн 54 коп.
Стягнено з АТ "Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 500 грн.
            Стягнено з АТ "Українська залізниця" в дохід Держави судовий збір у розмірі 910 грн.
 В іншій частині позовних вимог відмовлено.
 Не погоджуючись із указаним рішенням суду АТ "Укрзалізниця" звернулось до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що у зв`язку із відсутністю первинних документів в структурному підрозділі "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" підтвердити інформацію щодо фактичного виконання робіт та здійснити нарахування заробітної плати здійснити неможливо. Таким чином, заборгованість із заробітної плати за період з 16 березня 2017 року відсутня, так як її нарахування не здійснювалось.
Зазначає, що суд першої інстанції врахував розрахунки заробітної плати відповідача, однак  надані позивачем розрахунки щодо заробітної плати виготовлені на непідконтрольній українській території в м. Донецьк. Також зазначає, що адміністративна будівля Донецької дирекції залізничних перевезень (м. Донецьк вул. Артема, 68) була захоплена невідомими особами. Таким чином відповідач втратив контроль над структурним підрозділом і його діяльністю після захоплення. 
Надані позивачем докази на підтвердження позовних вимог вважає неналежними та такими, що не підтверджують нарахування заробітної плати та наявність заборгованості.
Вказує, що зважаючи на те, що на момент звільнення позивача і дотепер існують обставини непереборної сили, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, що завдали збитків як підприємству в цілому, так і його працівникам, ПАТ "ДТЕК Донецькобленерго" об`єктивно, з незалежних від нього причин було позбавлено можливості виконати зобов`язання, передбачені законом щодо проведення з позивачем повного розрахунку при звільненні.
Посилається на висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 23 березня 2016 року у справах №№ 6-364цс16, 6-365цс16, та у постанові Верховного суду від 07 лютого 2020 року у справі №236/396/18.
Вважає, що на підтвердження завдання моральної шкоди позивачем не надано належних та допустимих доказів. Тому факт завдання моральної шкоди є недоведеним.
Крім того, обов`язковою умовою відшкодування моральної шкоди є наявність вини особи, що її завдала. Викладені у Науково-правовому висновку Торгово-промислової палатиУкраїни №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року обставини підтверджують відсутність вини відповідача у завданні моральної шкоди.
22 червня 2021 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Камінської Д.В., в якому представник просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Зазначає, що в апеляційній скарзі відповідач стверджує про втрату доступу до структурного підрозділу з 7 березня 2017 року в зв`язку з захопленням будівлі невідомими особами за адресою: м. Донецьк, вул. Артема, 68 , та посилається на науково-практичний висновок ТПП України від 16 січня 2018 року №126/2/21-10.2 при цьому, як вбачається з тексту рішення суду першої інстанції, відповідачем сам висновок до матеріалів справи не залучався.
Також зазначає, що будівля за адресою: м. Донецьк, вул. Артема, 68 ніколи не належала відповідачу, а регіональна філія "Донецька залізниця" зареєстрована 26 листопада 2015 року за адресою: м. Лиман, вул. Привокзальна, 22. Будівля за адресою: м. Донецьк, вул. Артема, 68 належить іншій юридичні особі Державному підприємству "Донецька залізниця".
Вказує, що надання відповідачем в матеріали справи відомостей на виплату № 32 свідчать про визнання ним факту заборгованості, розміру заборгованості і факту виконання позивачем своїх трудових обов`язків повністю спростовує твердження відповідача про відсутність зв`язку з виробничими підрозділами структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" та відповідно, відсутності у відповідача доступу до первинних документів.
Вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відхилив посилання відповідача на відсутність заборгованості перед позивачем у зв`язку з відсутністю первинної документації, як на підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати, оскільки обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік, тощо, покладено на працедавця, а не на працівника.
Також вважає, що AT "Українська залізниця" не довело, що заборгованість з виплати заробітної плати позивач отримав або кошти перераховані на особистий рахунок позивача.
Звертає увагу суду на те, що по ідентичним справам рішенням Київського Апеляційного суду від 11 березня 2020 року по цивільній справі № 757/6114/19-ц апеляційне провадження №22-ц/824/2724/2020, та у справі від 8 жовтня 2019 року по цивільній справі № 757/5905/19-ц апеляційне провадження №22-ц/824/9713/2019, апеляційну скаргу AT "Українська залізниця" залишено без задоволення, рішення Печерського районного суду, що винесено на користь позивача, залишено в силі, рішення суду виконано державним виконавцем.
Сторони  в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені апеляційним судом шляхом направлення судової повістки на їх офіційні електронні адреси, які містяться в матеріалах справи (а.с. 119-120).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав. 
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.
Судом першої інстанції встановлено, що публічне акціонерне товариство "Укрзалізниця" свою господарську діяльність розпочало 1 грудня 2015 року та є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України, а також підвідомчих підприємств і закладів, що мали статус окремих юридичних осіб.
Відповідно до Закону України "Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" від 23 лютого 2012 року №4442-IV, Постанови КМУ "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" від 25 червня 2014 року №200, Державне підприємство "Донецька залізниця" було реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію "Донецька залізниця" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця". Згідно з наказом правління ПАТ "Укрзалізниця" від 15 квітня 2016 року №303 Інформаційно-обчислювальний центр державного підприємства "Донецька залізниця" реорганізовано шляхом перетворення у виробничий підрозділ "Інформаційно-обчислювальний центр" структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця".
Постановою КМУ "Деякі питання акціонерного товариства "Українська залізниця" від 31 жовтня 2018 року № 938, змінено тип публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" з публічного на приватне та перейменовано його в акціонерне товариство "Українська залізниця". В подальшому внесено зміни до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Позивач звернувся до суду з такими вимогами саме до АТ "Укрзалізниця" - як правонаступника, а не до ДП "Донецька залізниця", оскільки законом передбачений механізм звернення з такими вимогами до підприємства - правонаступника.
Відповідно до записів у трудовій книжці, наказом №179 від 12 липня 2001 року позивача було прийнято на роботу до ДП "Донецька залізниця". Згідно з наказом №60/ос від 6 жовтня 2015 року переведена на посаду інженера з охорони праці вагонного депо станція Ясинувата ДП "Донецька залізниця".
З 8 липня 2016 року згідно з наказом № 1/ос від 6 липня 2016 року у зв`язку з реорганізацією Державного підприємства "Донецька залізниця" продовжено дію безстрокового трудового договору на посаді інженера з охорони праці з окладом у розмірі 3806 грн виробничого підрозділу "Ясинуватське вагонне депо" структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця".
1 березня 2017 року згідно наказам голови правління ПАТ "Українська залізниця" №154 від 20 березня 2017 року та №107 від 21 березня 2017 року позивачці було збільшено оклад до 4758 грн. 00 коп.
Наказом виробничого підрозділу "Ясинуватське вагонне депо" структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Українська залізниця" від 17 березня 2017 року №105 відповідно до наказу №236/ДНД від 17 березня 2017 року, встановлено початок простою з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничого підрозділу "Ясинуватське вагонне депо". На весь період простою працівникам в табелі обліку використання робочого часу наказано проставляти літерний код "П". Оплату за час простою не з вини працівників провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи.
22 червня 2017 року згідно з наказом №2219/ДН-ос від 21 червня 2017 року позивачку було звільнено на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату.
У доводах апеляційної скарги відповідач не заперечує наявність та чинність указаних наказів.
Як вбачається з позовних вимог, невиплаченою є сума 15810 грн. 93 коп.
Згідно наданих доказів по справі, розрахунки заробітної плати позивачу було нарахована за березень 2017 року - 3778 грн 80 коп., квітень 2017 року - 2912 грн 91 коп., травень 2017 року - 2 569 грн 45 коп., червень 2017 року - 8828 грн 57 коп.
Доводи відповідача щодо виплати частини заробітної плати за березень 2017 року позивач не заперечує, оскільки у вимогах позовної заяви вказує суму заборгованості за вказаний час у розмірі 1500 грн 00 коп.
Задовольняючи позов частково та стягуючи на користь позивачки кошти, належні до виплати при звільненні, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що відповідач на порушення вимог закону своєчасно не виплачував позивачці заробітну плату, а при її звільненні не виплатив розрахунок.
Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Відповідно до положень ст.115 КЗпП України, ст.24 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць.
Відповідно до положень ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення, Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
З огляду на порушення відповідачем прав позивача на своєчасне отримання всіх належних при звільненні сум, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про порушення її прав та необхідність їх захисту шляхом стягнення належних до виплати сум.
На підтвердження доводів щодо нарахування, але не виплати заробітної плати позивач надала розрахунок за березень 2017 року - 1500 грн 00 коп., квітень 2017 року - 2912 грн 91 коп., травень 2017 року - 2 569 грн 45 коп., червень 2017 року - 8828 грн 57 коп.,у тому числі невиплачена грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки, а саме за 25 днів, згідно наказу про звільнення, що складає 8828,57 грн, а всього 15 810,93 грн (а.с.18, 47-50). Як убачається із наданих розрахунків заробітної плати її розмір був нарахований з урахуванням простою. 
Вказані розрахунки та надані у їх підтвердження розрахункові листи "Ясинуватське вагонне депо" не спростовані відповідачем.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення розміру боргу у сумі 15 810,93 грн.
Доводи апеляційної скарги про неврахування судом того факту, що рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року "Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України", уведеного в дію Указом Президента України від 15 березня 2017 року, нарахування заробітної плати працівникам структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" було припинено необґрунтовані та спростовуються змістом рішення.
Вказане рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року не містить положень про заборону чи припинення виплати заробітної плати працівникам структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень". У рішенні йдеться лише про припинення переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей.
Доводи апеляційної скарги про те, що із 16 березня 2017 року до відповідача не надходили первинні документи від підприємства де працювала позивачка, а сам відповідач фактично відсутній за місцем ведення діяльності у м. Донецьк і не мав об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачкою своїх трудових обов`язків з березня по квітень 2017 року, а тому нарахування заробітку позивачці здійснити неможливо, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані.
Такі доводи ґрунтуються на припущеннях, оскільки відповідач не надав доказів, щодо відсутності у позивачки права на отримання розрахунку.
Також такі доводи свідчать про хибне розуміння позивачем принципу змагальності, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (ст.ст.12, 81 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.
Також, судом встановлено, що наказом виробничого підрозділу "Ясинуватське вагонне депо" № 107 від 21 березня 2017 року, встановлено початок простою з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничого підрозділу "Ясинуватське вагонне депо". На весь час простою працівникам в табелі обліку використання робочого часу наказано проставляти літерний код "П". Оплату за час простою не з вини працівників провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи.
Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР "Про оплату праці" (далі - Закон №108/95-ВР), заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця. (стаття 34 КЗпП України).
Відповідно до ст.113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.
Отже, на думку колегії суддів, підставою для невиплати працівнику заробітної плати є наявність сукупності двох обставин, це: наявність простою та наявність вини. Наявність вини, без встановленого факту простою, та навпаки - наявність факту простою без вини працівника, не породжує правовідносин, з якими законодавець пов`язую можливість неоплати працівнику заробітної плати в повному обсязі. 
Відповідні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 13 липня 2011 року та постановах Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі №807/805/14, від 09 квітня 2020 року у справі №236/3822/18, від 14 травня 2020 року у справі 812/1536/15, від 23 жовтня 2020 року у справі №805/3450/16-а.
Отже, вирішуючи спір про оплату простою, суди повинні з`ясовувати факт простою й наявність чи відсутність вини працівника в цьому. 
У матеріалах справи наявний наказ №105 від 17 березня 2017 року про встановлення простою по виробничому підрозділу "Ясинуватське вагонне депо", що відповідачем не спростований, тому підтверджує факт простою на підприємстві, у якому відсутня вина працівника. 
Підставою для встановлення простою визначено відсутність організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності, викликаних перекриттям усіх залізничних колій, що ведуть до лінії розмежування з непідконтрольній українській владі територією.
При цьому колегія суддів відхиляє як безпідставні посилання скаржника у якості підстави для звільнення від виплати саме заробітної плати на висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2, яким засвідчено настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), починаючи з 20 березня 2017 року, які унеможливлюють виконання ПАТ "Українська залізниця", регіональної філії "Донецька залізниця" обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників.
Відповідно до приписів ст.617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
Однак згідно положень закону наявність форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) не звільняє відповідача від обов`язку проводити виплату заробітної плати своїм працівникам.
У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - Суд, ЄСПЛ) від 1 червня 2014 року у справі "Федоренко проти України" (заява №25921/02), Суд констатував, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.
У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "існуюче майно", так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (параграф 74 рішення від 2 березня 2005 року ЄСПЛ у справі "MALTZAN and Others v. Germany"). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту та формується позиція для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися "активом", вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність.
Отже, в основі правомірних очікувань має бути безумовне право позивача на певне "майно", яке слід розуміти як автономне поняття ЄСПЛ.
Ураховуючи наведений аналіз висновків Європейського суду з прав людини, нарахована заробітна плата, у тому числі за час простою є правом власності відповідно до Конвенції.
Відповідні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі №807/805/14, від 14 травня 2020 року у справі 812/1536/15, від 23 жовтня 2020 року у справі №805/3450/16-а.
Також колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини грошового доходу у зв`язку із порушенням термінів виплати з урахуванням наступного.
Згідно із статтею 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Об`єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру (частина перша статті 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", пункту 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078).
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" вбачається, що у справах, пов`язаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати або компенсацію працівникам втрати її частини у зв`язку із затримкою її виплати, суди мають враховувати, що: індексація заробітної плати провадиться згідно зі статтею 33 Закону України "Про оплату праці" між переглядами Верховною Радою України розміру мінімальної заробітної плати і здійснюється відповідно до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" і тих положень Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 1998 року № 663 (з внесеними змінами та доповненнями), котрі йому відповідають, підприємством, установою чи організацією, які виплачують заробітну плату, при її нарахуванні, починаючи з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, який перевищив 105 відсотків ( величину порога індексації).
Компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі статтею 34 Закону України "Про оплату праці" і Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати", затвердженим затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати (проіндексованої за наявності необхідних для цього умов) на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.
Відповідно до статті 34 Закону України "Про оплату праці" компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.
За змістом статей 1, 2 Закону України "Про компенсацію громадянам частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19 жовтня 2000 року № 2050 (підприємства, установи та організації всіх форм власності та господарювання зобов`язані здійснювати громадянам компенсацію втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати (затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом).
Згідно з Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01 січня 2001 року, компенсації підлягають грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, при цьому сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекси споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, і місяці, що передує виплаті заборгованості, до розрахунків не включаються.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 з метою посилення відповідальності за несвоєчасну виплату зарплати встановлено поріг індексації величиною 100%.
Аналогічні висновки також містяться у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 295/16796/15-ц (провадження № 61-40315св18).
Задовольняючи позовні вимоги позивача щодо стягнення на її користь компенсації втрати частини грошового доходу у зв`язку із порушенням термінів виплати за період із березня 2017 року по червень 2017 року, суд першої інстанції здійснив правильний розрахунок суми за спірний період без урахування вихідної допомоги як одноразової виплати, взявши за основу постанову Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159, та дійшов обґрунтованого висновку про стягнення із відповідача на користь позивача такої компенсації у розмірі 2 2213,54 грн.
Доводи апеляційної скарги не містять заперечень щодо підстав нарахування такої компенсації, як і не містять заперечень щодо правильності здійсненого судом розрахунку.
Разом з тим, колегія суддів не може погодитись із висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у період з 23 червня 2017 року по 30 листопада 2019 року у розмірі 72 982,82 грн з урахуванням наступного.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 243/2071/18 (провадження № 61-48088сво18) вказано, що: "зважаючи на вимоги позивача - виплата заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, компенсацію за затримку видачі трудової книжки та середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а також встановлені форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків. Відповідно до статті 117 КЗпП підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника. Згідно зі статтею 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні"Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні"). Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постановах: від 11 листопада 2015 року у справі № 6-2159цс15, від 23 березня 2016 року у справі № 6-364цс16, від 11 травня 2016 року, у справі № 6-383цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-948цс16, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини. Відповідно до Науково-правового висновку щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) від 24 липня 2017 року за № 2370/2/21-10.2 терористична загроза та загроза територіальної цілісності України, у тому числі територій міст: Донецьк, Горлівка, Єнакієве, Харцизьк, Ясинувата Ясинуватського району Донецької області, що супроводжується актами тероризму, для подолання яких направлене проведення в Донецькій та Луганській областях антитерористичної операції у 2014 році та станом на поточну дату заходи її проведення тривають є надзвичайними, непередбачуваними та невідворотними обставинами, що об`єктивно унеможливлюють виконання обов`язків сторонами, передбачених умовами трудового договору (контракту), законодавчими та іншими нормативними актами. Зважаючи на те, що на момент звільнення позивача і дотепер існують обставини непереборної сили, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, що завдали збитків як підприємству в цілому, так і його працівникам, ПАТ "ДТЕК Донецькобленерго" об`єктивно, з незалежних від нього причин було позбавлено можливості виконати зобов`язання, передбачені законом щодо проведення з позивачем повного розрахунку при звільненні".
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 266/4637/18 (провадження № 61-7583св19) вказано, що "встановивши, що у трудових правовідносинах між позивачем та відповідачем, з 20 березня 2017 року виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність вини ПАТ "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Донецька залізниця" у несвоєчасній виплаті заробітної плати, у зв`язку з чим правильно відмовив у задоволенні позову".
Суд встановив, що відповідно до висновку ТПП України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ "Укрзалізниця" засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Донецьк. З 20 березня 2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно ПАТ "Укрзалізниця", що знаходиться в тому числі в м. Донецьк, м. Луганськ перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, у тому числі затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників. Початок дій форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є 20 березня 2017 року. Унеможливлення виконання ПАТ "Укрзалізниця", регіональною філією "Донецька залізниця" обов`язків, передбачених законодавством України про працю, зокрема, статей 47, 83, 115, 116 КЗпП України спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме: актами тероризму на території м. Донецька, тривалими перервами в роботі транспорту, регламентними умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо.
За таких обставин колегія суддів вважає, що у позивача відсутні підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Також колегія судді вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди з огляду на таке.
Відповідно до роз`яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди" під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Положеннями  статті 237-1 КЗпП України  визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Стаття 237-1 КЗпП України містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.
За змістом зазначеного положення Закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст.237-1 КЗпП України  є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин.
Колегія суддів звертає увагу, що обов`язковою умовою відшкодування моральної шкоди є наявність вини особи, що її завдала. 
Разом з тим, викладені у Науково-правовому висновку Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року обставини підтверджують відсутність вини відповідача у завданні моральної шкоди, тому в цій частині позову також слід відмовити.
Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення скасуванню в частині задоволення позовних вимог про стягнення 72982,82 грн суми середнього заробітку за час затримки розрахунку та стягнення 500 грн суми моральної шкоди з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні цих вимог. 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина перша, сьома статті 141 ЦПК України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.
За змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір", згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.
Аналогічний висновок про застосування відповідних норм права висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року в справі № 910/4518/16.
За таких обставин, позивач відповідно до закону звільнений від сплати судового збору лише в частині позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати, вихідної допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку та втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати заробітної плати, однак повинен сплачувати судовий збір за пред`явлення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Тому до розміру вимог, у задоволенні яких відмовлено, з позивача стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачем у межах даної справи, а саме 1094,75 грн (72982,82 грн х 1 % = 729,83 грн) 729,83 грн х 150 %= сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.
            Рішення суду першої інстанції щодо стягнення з АТ "Українська залізниця" в дохід Держави судового збору у розмірі 910 грн, а саме в частині, від сплати якого позивач при поданні позову була звільнена, та в якій рішення суду першої інстанції залишене без змін також не підлягає зміні.
 
            Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,
 
П О С Т А Н О В И В :
 
  Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Донецька залізниця" задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 вересня 2019 року скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення 72982,82 грн суми середнього заробітку за час затримки розрахунку та стягнення 500 грн суми моральної шкоди і ухвалити у відповідній частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.
В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 вересня 2019 року тав частині стягнення з АТ "Українська залізниця" в дохід Держави судового збору у розмірі 910 грн за розгляд справи судом першої інстанції залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Донецька залізниця" (ЄДРПОУ 40075815) витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1094 (однієї тисячі дев`яносто чотири) грн 75 коп.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                                 Т.О. Писана
 
Судді                                                                              К.П. Приходько
 
                                                                                        С.О. Журба