Постанова 
Іменем України
 
06 липня 2021 року              
 
м. Київ
 
провадження №22-ц/824/6706/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),
суддів: Желепи О.В., Кравець В.А.,
за участю секретаря Ратушного А.В.,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
 
на рішення Дарницького районного суду м. Києва
 
від 01 лютого 2021 року 
 
в складі судді Колесника А.М.
 
у цивільній справі №753/23480/16-ц Дарницького районного суду м. Києва
 
за позовом ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_3 ,
 
до ОСОБА_1 
 
про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на частину майна, визнання права на спадкування за законом разом із спадкоємцем першої черги,
 
                                                             В С Т А Н О В И В:
В грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з вищевказаним позовом, уточненим в подальшому. 
В обґрунтування позовних вимог вказувала, що з січня 1998 року по 15 листопада 2016 року вона разом з ОСОБА_4 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, спочатку в її квартирі на АДРЕСА_1 , пізніше в квартирі АДРЕСА_2 , мали спільний бюджет, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки, однак шлюб не реєстрували. Вони разом складали кошторис, спільно купували речі і нерухомість, займались вихованням онуків, облаштовували квартиру, робили ремонт, спільно проводили дозвілля, відпочивали, разом підтримували родинні зв`язки, як з родичами з боку ОСОБА_4 , так і з родичами з її боку. 
За час спільного проживання ними була придбана квартира АДРЕСА_2 , автомобіль марки «Шевроле Такума», д.н.з. НОМЕР_1 , земельна ділянка у садовому товаристві «Рута» в с. Власівка Баришівського району Київської області, на якій побудували будинок, а також заощаджені грошові кошти на рахунках. 
В 2014 році ОСОБА_4 захворів на тяжку хворобу, а ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. Після смерті  ОСОБА_4 відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_2 , автомобіль «Шевроле Такума», д.н.з. НОМЕР_1 , земельну ділянку з побудованим на ній будинком та грошові кошти. Після смерті  ОСОБА_4 вона залишилася проживати у квартирі АДРЕСА_2 , вступила в управління та користування майном спадкодавця. Відповідач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_4 та спадкоємцем першої черги, проживає і Російській Федерації, приїжджав рідко, останній раз приїжджав на декілька днів в листопаді 2016 року і за кілька днів до смерті батька повернувся до Російської Федерації.
Вважала, що оскільки вона тривалий час проживала з померлим однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу, а також опікувалась та надавала йому всю можливу допомогу, так як ОСОБА_4 через тяжку хворобу був у безпорадному стані, і звернулась до суду з даним позовом за захистом своїх прав.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 20 травня 2020 року позивача ОСОБА_2 замінено на її правонаступника ОСОБА_3 .
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 01 лютого 2021 року позов задоволено частково.
Встановлено факт проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та                ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 1998 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Визнано право спільної сумісної власності  ОСОБА_2 та ОСОБА_4  на майно:
- квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 51,1 м2, жилою площею 21,8 м2;
- автомобіль "Шевроле Такума UF752", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску, ідентифікаційний номер автомобіля (VIN) НОМЕР_2 ;
- земельну ділянку АДРЕСА_3, кадастровий номер 3220286700:21:046:0030, площею 0,063 га;
- будівельні матеріали, з яких побудований будинок, на земельній ділянці у садовому товаристві „Рута", розташованому в с. Власівка, Баришівського району, Київської області, кадастровий номер 3220286700:21:046:0030, площею 0,063 га;
- грошові кошти, розміщені на рахунку учасника пенсійного ФБУ пайового типу за договором довірчого управління №411 від 23.04.2002 року та на рахунку вкладника за договором банківського вкладу „Стандарт" №39615 від 31.10.2014 року, які відкриті в ПАТ АКБ „АРКАДА", на депозитному рахунку НОМЕР_4 відкритому 24.04.2015 року, на депозитному рахунку НОМЕР_5 відкритому 24.04.2015 року, на депозитному рахунку НОМЕР_6 відкритому 24.04.2015 року, на картковому рахунку НОМЕР_7 відкритому 16.05.2014 року, на картковому рахунку НОМЕР_8 відкритому 16.05.2014 року у ПАТ КБ „ПРИВАТБАНК", а також в індивідуальному банківському сейфі № 27 в ПАТ „Південний".
Визнано за  ОСОБА_2 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_5 , право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 51,1 м2, жилою площею 21,8 м2, автомобіль „Шевроле Такума", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску, земельну ділянку АДРЕСА_3 , кадастровий номер 3220286700:21:046:0030, площею 0,063 га, будівельні матеріали, з яких побудований будинок, на земельній ділянці у садовому товаристві „ Рута ", розташованому в с. Власівка, Баришівського району, Київської області, кадастровий номер 3220286700:21:046:0030, площею 0,063 га, грошові кошти, розміщені на рахунку учасника пенсійного ФБУ пайового типу за договором довірчого управління №411 від 23.04.2002 року та на рахунку вкладника за договором банківського вкладу „Стандарт" №39615 від 31.10.2014 року, які відкриті в ПАТ АКБ „АРКАДА", на депозитному рахунку НОМЕР_4 відкритому 24.04.2015 року, на депозитному рахунку НОМЕР_5 відкритому 24.04.2015 року, на депозитному рахунку НОМЕР_6 відкритому 24.04.2015 року, на картковому рахунку НОМЕР_7 відкритому 16.05.2014 року, на картковому рахунку НОМЕР_8 відкритому 16.05.2014 року у ПАТ КБ „ПРИВАТБАНК", а також грошові кошти в сумі 10 926,5 доларів США та 12 500 російських рублів, що знаходяться в індивідуальному банківському сейфі № 27 в ПАТ „Південний" як обов`язкову частку майна, яка належить на праві спільної сумісної власності чоловіку і жінці, які проживали без реєстрації шлюбу.
Визнано за  ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 51,1 м2, жилою площею 21,8 м2, автомобіль "Шевроле Такума", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску, земельну ділянку АДРЕСА_3 , кадастровий номер 3220286700:21:046:0030, площею 0,063 га, будівельні матеріали, з яких побудований будинок, на земельній ділянці у садовому товаристві " Рута ", розташованому в с. Власівка, Баришівського району, Київської області, кадастровий номер 3220286700:21:046:0030, площею 0,063 га, грошові кошти, розміщені на рахунку учасника пенсійного ФБУ пайового типу за договором довірчого управління №411 від 23.04.2002 року та на рахунку вкладника за договором банківського вкладу "Стандарт" №39615 від 31.10.2014 року, які відкриті в ПАТ АКБ „АРКАДА", на депозитному рахунку НОМЕР_4 відкритому 24.04.2015 року, на депозитному рахунку НОМЕР_5 відкритому 24.04.2015 року, на депозитному рахунку НОМЕР_6 відкритому 24.04.2015 року, на картковому рахунку НОМЕР_7 відкритому 16.05.2014 року, на картковому рахунку НОМЕР_8 відкритому 16.05.2014 року у ПАТ КБ „ПРИВАТБАНК", а також грошові кошти в сумі 10 926,5 доларів США та 12 500 російських рублів, що знаходяться в індивідуальному банківському сейфі № 27 в ПАТ "Південний" в порядку спадкування за законом на майно  ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Визнано за  ОСОБА_2 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_5 , право на спадкування за законом на майно  ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із спадкоємцями 1 черги.
Визнано за  ОСОБА_3  право на спадкування за законом на майно  ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом із спадкоємцями 1 черги.
Вирішено питання про судові витрати.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права; суд неповно з`ясував фактичні обставини справи, що мають значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог.
 
В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову в частині вимоги встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у період з 1998 року по 01.01.2004, оскільки в цей період діяв Кодекс про шлюб та сім`ю УРСР (далі - КпШС), положення якого не передбачали юридичних наслідків для жінки та чоловіка, які проживали разом без реєстрації шлюбу. А встановлюючи факт проживання                    ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01.01.2004 по 15.11.2016 (день смерті спадкодавця) суд дійшов помилкового висновку, що надані позивачкою докази підтверджують її доводи щодо наявності правових підстав для задоволення позову в цій частині.
 
Зауважив, що суд встановив факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , як і заявлено в позовній заяві, але не конкретизував таке проживання саме як жінки та чоловіка, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень ст. 74 СК України.
 
Суд дійшов хибного висновку про визнання спільною сумісною власністю                   ОСОБА_2 та ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_2 , оскільки право власності на дану квартиру зареєстровано за ОСОБА_4 08.09.1998, тобто під час дії КпШС, яким на той час не було визначеного такого поняття, як факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а відтак і встановлення факту спільності майна чоловіка та дружини.
 
Судом не взято до уваги, що відсутні будь-які належні та допустимі докази особистої участі ОСОБА_2 своїми коштами у придбанні спірних земельної ділянки та автомобіля. 
 
Зазначив, що є помилковим висновок суду про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 будівельних матеріалів, з яких побудований будинок на земельній ділянці у садовому товаристві " Рута ", оскільки визнавши за позивачкою право власності на будівельні матеріали, суд в рішенні не зазначив (не назвав) ці матеріали чи обладнання. Додав, що з цього приводу існує правова позиція Великої Палати Верховного Суду, висловлена в постанові від 18.12.2019 у справі №200/22329/14-ц.
 
Також вважав помилковим висновок суду про визнання за позивачкою права власності на половину грошових коштів, що входять до складу спадщини. Зокрема зазначив, що загальний розмір грошових коштів, які розміщені в різних банках на рахунках ОСОБА_4 , складає 683 783,52 грн. В день смерті ОСОБА_4 з рахунків останнього позивачкою на її картку було здійснено переказ грошових коштів в загальній сумі 140 000,00 грн, тоді як законодавцем визначено, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. 
 
Зазначив, що суд не мав права визнавати за померлою ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_2 право власності на частку в спірному майні, так як особа не може набувати у власність майно вже після свої смерті в силу положень ст. 25 ЦК України.
 
Щодо задоволеної судом позовної вимоги про визнання за ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом права власності на майно ОСОБА_2 зазначив, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав в нотаріальному порядку. Також зазначив, що дана вимога є передчасною та задоволенню не підлягає, оскільки ОСОБА_3 є єдиною спадкоємицею першої черги після смерті ОСОБА_2 і не позбавлена права звернутися до нотаріуса для отримання спадщини щодо майна, яке за рішенням суду визнано спільним сумісним майном ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .
 
Вказував, що задовольняючи позовні вимоги про зміну черговості спадкування суд неповно з`ясував обставини справи, внаслідок чого не врахував відсутність сукупності юридичних фактів (матеріальне забезпечення спадкодавця, здійснення над ним опіки, тривалість наявності безпорадного стану), встановлення яких у судовому порядку є обов`язковим та які дають право на зміну черговості одержання права на спадкування. А змінюючи для ОСОБА_3 черговість спадкування після смерті ОСОБА_4 суд неправильно застосував положення ст. 1259 ЦК України, оскільки ОСОБА_3 не відноситься до жодної з черг спадкоємців ОСОБА_4 .
 
Крім того, як на підставу скасування рішення суду посилався на те, що суд порушив норми процесуального права та вирішив позовні вимоги відносно ОСОБА_3 , яких остання не заявляла і як правонаступник ОСОБА_2 не зверталася до суду із заявою про уточнення позовних вимог. Також про порушення судом норм процесуального закону свідчить не дотримання строків виготовлення оскаржуваного рішення і прийняття заяви про усунення недоліків, поданої не уповноваженим представником позивачки.
 
В частині розподілу судових витрат відповідач також не погодився з рішенням суду з тих підстав, що судом прийнято позовну заяву, за подання якої позивачем сплачено судовий збір не в повному обсязі.
 
За наведених обставин просив скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01.02.2021 та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову у повному обсязі.
 
Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач подав відзив. У відзиві, посилаючись на те, що судом правильно встановлено обставини справи, надано належну оцінку всім доказам, в тому числі показам свідків, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, як законне та обґрунтоване.
 
Відповідач в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити, з підстав викладених в ній.
 
Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
                                                                                                                                                         
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
 
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що  ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_4 (т. 1, а.с. 5).
На ім`я ОСОБА_4 , як власника, зареєстровано наступне рухоме та нерухоме майно:
квартира АДРЕСА_2 , власником якої є ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 08.09.1998 (т., а.с. 7);
автомобіль «CHEVROLET AVEO», номерний знак НОМЕР_1 , придбаний 25.07.2007 за 91079,00 грн. (т. 1, а.с. 103-104);
земельна ділянка в садовому товаристві « Рута » в селі Власівка Баришівського району Київської області, кадастровий номер 3220286700:21:046:0030, зареєстрована на ім`я             ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 06.06.2007 (т.1, а.с. 219, 227).
На вказаній земельній ділянці побудовано житловий будинок, що підтверджується висновком будівельно-технічної, оціночно-будівельної, оціночно-земельної експертизи №06/56-17-18 від 05.02.2018, відповідно до якого вартість будівельних матеріалів з яких збудований даний будинок, і який не введено в експлуатацію складає 300 009 грн, сараю -  22 347 грн, огорожі, воріт, хвіртки - 62 060 грн, свердловини - 48 478 грн. 
У ОСОБА_4 наявні банківські рахунки: пайового типу за договором довірчого управління № 411 від 23.04.2002 року та на рахунок вкладника за договором банківського вкладу «Стандарт» № 39615 від 31.10.2014 року, які відкриті у ПАТ АКБ «АРКАДА», депозитний рахунок НОМЕР_4 відкритий 24.04.2015 року, депозитний рахунок НОМЕР_5 відкритий 24.04.2015 року, депозитний рахунок НОМЕР_6 відкритий 24.04.2015 року, картковий рахунок НОМЕР_7 , відкритий 16.05.2014 року, картковий рахунок НОМЕР_8 , відкритий 16.05.2014 року у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»; відкритий індивідуальний банківський сейф №27 у ПАТ «Банк Південний», що підтверджується листом з банківської установи та доданим до нього описом виявленого при розкритті індивідуального банківського сейфу майна (т.3, а.с. 110-111).
Ухвалюючи рішення в частині позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності цих позовних вимог.
 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, враховуючи наступне.
За приписами статті 315 ЦПК України суди розглядають справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.
Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом в постанові від 28.08.2019 у справі №588/350/15-ц, належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 , обґрунтовуючи позовні вимоги в цій частині вказувала, що з ОСОБА_4 вона була знайома ще з 1976 року, так як працювали разом в одному інституті. З січня 1998 року по 15 листопада 2016 року разом з ОСОБА_4 проживали однією сім`єю спочатку у її квартирі на АДРЕСА_1 , а потім в квартирі АДРЕСА_2 , були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, але не звернулися до державного органу реєстрації актів цивільного стану для реєстрації шлюбу. У їхньому житті був чіткий розподіл обов`язків, спільне життя було звичайним життям подружжя. Вони обидва працювали, разом складали кошторис для покращення добробуту родини, спільно купували як споживчі речі, так і нерухомість та автомобіль, допомагали дітям виховувати внуків, облаштовували квартиру, робили ремонт, проводили разом сімейні свята, виїздили на відпочинок, як у межах країни, так і за кордон. До їх часто приїздили погостювати сини ОСОБА_4 , його сестра ОСОБА_6 з чоловіком та дітьми, які проживають в Російській Федерації, м. Білгород. Вони щороку провідували матір ОСОБА_4 . Вони завжди їх сприймали як сім`ю. У ОСОБА_4 склалися гарні відносити з її родиною - дітьми, мамою, сестрою.
Також зазначила, що наприкінці літа 2014 року ОСОБА_4 захворів на тяжку хворобу - рак шлунку. Йому зробили операцію в інституті О. Шалімова, потім була хіміотерапія, всі кошти витрачалися на лікування, так як ліки дуже дорогі. Влітку 2015 року ОСОБА_4 стало гірше. Коли ОСОБА_4 знаходився на стаціонарі у лікарні ні син, ні сестра його не провідували. Син приїздив лише 10.11.2016 на три дні, 13.11.2016 повернувся до Росії. 
Задовольняючи позовні вимоги про встановлення факту спільного проживання без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_4 суд виходив з того, що такий факт підтверджується належними, достовірними та допустимими доказами, а саме:
актом комісії ОСББ «Престиж» від 15.12.2016, згідно якого ОСОБА_2 проживала в квартирі АДРЕСА_2 з 2000 року (т. 1, а.с. 6); 
листом головного лікаря КНП «ЦПМСД №2 Дарницького району м. Києва» Алентьєвої Л.О. від 08.05.2018 №728, згідно якого ОСОБА_2 з 2005 року надано дозвіл отримувати медичну допомогу не за місцем реєстрації, а за місцем проживання за адресою:  АДРЕСА_4 ;
доказами про спільне оздоровлення в санаторно-лікувальних закладах України (санаторно-лікувальні картки за 2007 рік містяться в матеріалах справи (т. 1, а.с. 12, 13, 199);
спільним неодноразовим відпочинком за межами України, що підтверджується закордонними паспортами та іншими письмовими доказами (т. 1, а.с. 197-198; 203-208;                     т. 4, а.с.130);
фотокартками, які містять докази по веденню ОСОБА_2 з ОСОБА_4 спільного господарства (сільськогосподарських робіт на дачі у с. Власівка Київської області, спільного дозвілля, підтримання родинного зв`язку з членами родини ОСОБА_4 та членами родини позивачки (а.с. 13-15; т. 1, а.с. 221-224, т. 1, а.с. 185-193, т. 3, т. 4, а.с. 248-250, т.4);
особистим листуванням між ОСОБА_4 та членами його родини, де він стверджує, що ОСОБА_2 є його дружиною;
Судом також встановлено, що відповідач ОСОБА_1 визнав факт перебування ОСОБА_4 разом з ОСОБА_2 у нього вдома, що підтверджується фотокартками, датованими 01 травня 2007 року в м. Бєлгород, Російська Федерація, на яких зображений сам відповідач, його дружина та дитина. Також на фотокартках, які містяться в матеріалах справи зображена матір ОСОБА_4 - ОСОБА_7 поряд з ОСОБА_4 та                   ОСОБА_2 в м. Белгород Російської Федерації зроблені в 2007 році. На фото виконаних при їх зустрічі на Залізничному вокзалі в м. Києві в 2013 році, поряд з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 також зображена дружина відповідача - ОСОБА_8 з їхнім сином;
листами та вітальними листівками, написаних матір`ю ОСОБА_4 - ОСОБА_7 , датованих 2008-2009 роками, деостання звертається як до ОСОБА_4 так і до  ОСОБА_2 : « ОСОБА_9 », « Петя и Марина , чувствую себя удовлетворительно. Когда отпустит - очень надеюсь, что еще побуду у Вас, посмотрю на Вашу «фазенду», сосновый бор, озеро, посижу рядом с Вами у мангала с шашлыком. Я Вас обоих очень люблю, скучаю, благодарна, что не забываете меня», «Мариночка, Петичка берегите себя, радуйте своих родителей и внуков и поживите, в добром здравии, хорошем настроении, любуясь своим загородным домом. Пусть Вам будет в нем тепло и радостно, счастливо. Обнимаю, целую, люблю и всегда жду Вас к себе хоть на несколько дней. Ваша мама»; вітальна листівка від мами ОСОБА_4 з Новим роком та Різдвом, за 2008-2009 рік «Милые Мариночка и Петечка», яку підписує «Ваша мама». 
банківськими виписками про зняття коштів в сумі 49 000 грн з рахунку позивача в день придбання автомобіля з банківської установи, яка знаходиться за тією ж адресою, що і автосалон, де купувався спірний автомобіль, а саме: АДРЕСА_5 (т. 1, а.с. 226, т. 2, а.с. 8, т. 4, а.с. 182);
фактом отримання позивачем за місцем роботи 23.11.2007 безпроцентної позики в сумі               109 000 грн (на той час по курсу близько 20000,00 доларів США) для придбання будівельних матеріалів з яких побудований садовий будинок після придбання ними спірної земельної ділянки, що підтверджується договором позики (т.1, а.с. 210, т. 4, а.с. 5);
банківськими дорученнями від 18.07.2006, якими позивач довіряла своєму ОСОБА_4 розпоряджатися своїми готівковими коштами, які знаходилися на валютному рахунку в банківській установі АППБ «Аваль», одночасного відкриття таких депозитних рахунків в одній і тій же банківській установі, розміщення коштів на них (квитанції від 18.07.2006 про внесення готівки на депозитний рахунок ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ), одночасне їх зняття (заява на видачу готівки від 21.07.2008 ОСОБА_4 в сумі 56 030,35 грн та заява на видачу готівки від 22.07.2008 ОСОБА_2 в сумі 10827,63 доларів США) і подальше зберігання їхніх валютних коштів в одному сейфі банківської установи, де вони знаходяться і на даний час, в сумі, що повністю збігається з коштами, які були попередньо зняті (а.с. 5-9, т. 5, а.с. 69, т. 3).
відеозвукозаписом від 15.08.2008, на якому ОСОБА_4 особисто підтверджує, що майно, а саме дача є їхнім спільним з позивачем майном. Автентичність даного відеозвукозапису підтверджується Висновком експертизи №214/01/2018 від 29.01.2018, де вказано, що дуже висока ймовірність належності голосу на відеозаписі саме ОСОБА_4 (а.с. 206, т. 3,                       а.с. 214, т. 3, );
квитанціями про оплату комунальних рахунків по утриманню майна, які оплачувалися особисто ОСОБА_2 в період з 2009 року по 2016 рік (а.с. 229-237, т. 1,                                   а.с. 88-128, т. 4);
виписками з банківських рахунків позивача та банківських рахунків ОСОБА_4 про рух коштів, які свідчать про придбання майна та витрат на спільний побут в певний час, за адресою їхнього проживання (а.с. 2, т. 2, а.с. 170, т. 2, а.с. 131 -175, т. 4, а.с. 176 -198, т. 4,              а.с. 69 -74, т. 3);
медичними документами, а саме в медичній карті стаціонарного хворого №4914 з Інституту трансплантології та хірургії ім. О. Шалімова за 2014 рік, де на титульній сторінці зазначено поряд з анкетними даними ОСОБА_4 - «дружина ОСОБА_2 , тел. НОМЕР_10 », тобто зі слів ОСОБА_4 вказано ім`я, адреса та телефони позивачки ОСОБА_2 , як дружини; в історії хвороби 10/15517 (а.с. 44, т. 2) також вказано жена ОСОБА_2 та її мобільний телефон, історії хвороб з онкоцентру 2014-2016 рік (№ 6397,№ 14214, №11998, № 3686, 7036, № 3750, № 1079, № 26176, № 24184, № 22434, № 5397), де ОСОБА_4 на бланку сторінок в історіях хвороби - «Первинний огляд» особисто вказував при госпіталізації в медичний стаціонар, що він одружений (при госпіталізації до стаціонарів згідно Порядку затвердженого МОЗ України особисті дані про соціальний стан, родичів, тощо, вказується зі слів самого хворого);
фотографіями, на яких зафіксовані спільні подорожі та відпочинок ОСОБА_4 з ОСОБА_2 .
Судом також взято до уваги покази свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,                  ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , які загалом повідомили суду, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 проживали разом, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з 1998 року до смерті ОСОБА_4 , мали спільний бюджет, вели спільне господарство, разом відпочивали, купували будівельні матеріали, планували придбання майна.
Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, вирішували побутові питання та разом відпочивали.
Доводи апеляційної скарги, що в позовній заяві, з урахуванням уточнень до неї, ОСОБА_2 не просила встановити факт проживання її з ОСОБА_4 саме "як чоловіка та жінки", а також і суд в резолютивній частині рішення не конкретизував таке поняття, не впливають на висновок суду про наявність правових підстав для задоволення позову в цій частині, адже як вбачається зі змісту первинної позовної заяви та уточнених позовних заяв, які неодноразово подавалися позивачкою, остання доводила факт проживання з ОСОБА_4 саме як дружини та чоловіка.
Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції безпідставно взято до уваги надані позивачкою неналежні докази факту проживання однією сім`єю, відхиляються колегією суддів, оскільки суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. 
Суд першої інстанції у відповідності до вимог ч. 2, ч. 3 ст. 89 ЦПК України оцінив належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу у справі, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд мотивував врахування кожного доказу.
Натомість, відповідач, заперечуючи проти позовних вимог в частині встановлення факту проживання однією сім`єю та наданих останньою доказів на обґрунтування своїх доводів, у відповідності до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, не надав суду належних доказів на спростування доводів позивачки. 
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо незгоди з рішенням суду в цій частині фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів, які на його думку не підтверджують факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_4 і факт набуття ними в цей період майна у спільну сумісну власність.
Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що при вирішенні позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу, суд неправильно застосував норми матеріального права та як наслідок дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для встановлення такого факту у період з 1998 року по 01.01.2004, з наступних підстав.
Факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу може бути встановлено судом лише з 01 січня 2004 року (після набрання чинності СК України), так як КпШС не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу. 
Такий правовий висновок висловлено Верховним Судом в постанові від 06 квітня 2020 року в справі №641/7033/18 (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від              19 березня 2020 року в справі №303/2865/17, від 24 січня 2020 року в справі №546/912/16-ц, від 24 квітня 2019 року у справі №163/754/17). А за приписами ч. 4 ст. 263 ЦПК України, висновки, викладені в постановах Верховного Суду при застосуванні відповідних норм права, є обов`язковими. 
Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в частині задоволених позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу підлягає зміні в частині визначення періоду проживання.
Перевіряючи рішення суду в частині задоволених позовних вимог про визнання майна спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , а також визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину такого майна, колегія суддів зазначає наступне. 
Як вбачається з матеріалів справи, у період з 1998 року по 2016 рік за ОСОБА_4 зареєстровано рухоме та нерухоме майно, а саме вищевказані квартира, автомобіль, земельна ділянка, на якій побудовано садовий будинок, який не введений в експлуатацію, а також на банківських рахунках, оформлених на ім`я ОСОБА_4 , розміщені грошові кошти. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 автомобіля "Шевроле Такума UF752", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску, ідентифікаційний номер автомобіля (VIN) НОМЕР_2 , та земельної ділянки № 30 у садовому товаристві "Рута" Сезенківської сільської ради, розташованому в с. Власівка Баришівського району Київської області, кадастровий номер 3220286700:21:046:0030, площею 0,063 га, з огляду на таке.
Згідно належним чином завірених копій документів та платіжних доручень щодо придбання спірного автомобіля, які надані ТОВ «Автоцентр на кільцевій», який знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , вбачається, що спірний автомобіль придбаний ОСОБА_4 25 липня 2007 року за 91 079,00 грн.
З матеріалів справи також вбачається, що в день купівлі спірного автомобіля             ОСОБА_2 у відділенні Банку "Аваль", а саме Ірпінська філія Борщагівське відділення, с. Софіївська Борщагівка, вул. Толстого, 2, 25 липня 2007 року отримано готівку у розмірі 49 000,00 (т. 1, а.с. 226). 
З наведеного слідує, що ОСОБА_2 в день купівлі (25.07.2007) спірного автомобіля у відділенні банку, яке знаходиться за тією ж адресою, що й ТОВ "Автоцентр на кільцевій" -  АДРЕСА_5 , зняла грошові кошти в сумі                49 000,00 грн, які становлять майже половину вартості спірного автомобіля. 
Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, що зняття ОСОБА_2 в день купівлі спірного автомобіля грошових коштів в сумі             49 000,00 грн не підтверджує факту внесення їх в рахунок сплати за автомобіль.
Апеляційна скарга не містить інших доводів щодо в частині задоволення цієї позовної вимоги.
Матеріали справи не містять доказів, що грошові кошти, отримані ОСОБА_2 25.07.2007 витрачені на інші цілі, а також доказів того, що спірний автомобіль придбано ОСОБА_4 за особисті кошти.
За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши вищевказані обставини та застосувавши положення ст. 74 СК України, дійшов обґрунтованого висновку про те, що автомобіль "Шевроле Такума UF752", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , які перебували у фактичних шлюбних відносинах, тобто проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу.
Зважаючи на те, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про факт спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01.01.2004 по 15.11.2016, та встановивши, що 06.06.2007 на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_4 придбано земельну ділянку, площею 0,063 га, розташовану у садовому товаристві "Рута" Сезенківської сільської ради в с. Власівка Баришівського району Київської області, також дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову в цій частині та визнання даної земельної ділянки спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . 
Доводи апеляційної скарги, що у позивачки були відсутні докази про внесення коштів для придбання спірної земельної ділянки колегія суддів не приймає до уваги, оскільки норма статті 74 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Авідповідач цю презумпцію не спростував. 
Колегія суддів також вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та            ОСОБА_4 грошових коштів, які розміщені на рахунках, відкритих ОСОБА_4 , оскільки такі грошові кошти набуті за час спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .
Так, з матеріалів справи вбачається, що спірні грошові кошти, розміщені на рахунку учасника пенсійного ФБУ пайового типу за договором довірчого управління та на рахунку вкладника за договором банківського вкладу "Стандарт" №39615 від 31.10.2014 року, які відкриті в ПАТ АКБ "АРКАДА", на депозитному рахунку НОМЕР_4 відкритому 24.04.2015 року, на депозитному рахунку НОМЕР_5 відкритому 24.04.2015 року, на депозитному рахунку НОМЕР_6 відкритому 24.04.2015 року, на картковому рахунку НОМЕР_7 відкритому 16.05.2014 року, на картковому рахунку НОМЕР_8 відкритому 16.05.2014 року у ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", а також в індивідуальному банківському сейфі № 27 в ПАТ "Південний".
Звертаючись до суду за апеляційною скаргою, відповідач фактично не зазначив доводів незгоди з рішенням суду в цій частині.
Так, як вбачається зі змісту апеляційної скарги, ОСОБА_1 зазначив, що загальний розмір грошових коштів, які розміщені на рахунках ОСОБА_4 , складає 683 783,52 грн, з яких:
221 255,19 грн - на рахунку учасника пенсійного ФБУ пайового типу за договором довірчого управління;
158 115,41 грн - за Договором банківського вкладу "Стандарт" №39615 від 31.10.2014;
48 000,00 грн - депозитний рахунок №26353628444561 від 24.04.2015;
90 000,00 грн - депозитний рахунок № НОМЕР_5 від 24.04.2015;
1,43 грн - депозитний рахунок №26309605297075 від 02.06.2010;
53 000,00 грн - депозитний рахунок № НОМЕР_6 від 24.04.2015;
16 147,69 грн - на картці № НОМЕР_7 від 16.05.2014;
97 263,80 грн на картці № НОМЕР_8 від 16.05.2014.
Також, ОСОБА_1 зауважив, що в день смерті його батька ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) із картки ОСОБА_4 через систему Приват24 на картку ОСОБА_2 було зроблено перекази на загальну суму 140 000,00 грн (50 000,00 грн та 90 000,00 грн).
Однак, колегія суддів вважає, що факт зняття частини спірних грошових коштів не спростовує висновку суду, що дані грошові кошти є спільним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , так як набуті ними за час спільного проживання, як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що доходи ОСОБА_2 були набагато меншими ніж ті суми, які ОСОБА_4 вносив на депозитні рахунки в банки, колегія суддів не приймає до уваги з огляду на приписи статті 74 СК України.
Апеляційна скарга не містить інших доводів в цій частині позовних вимог.
Оскільки суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вищезгадані автомобіль, земельна ділянка та грошові кошти є спільною сумісною власністю  ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , то є і правильним висновок суду про визнання за ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_3 , права власності на 1/2 цього майна, що узгоджується з положеннями Сімейного кодексу України.
Разом з тим, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю квартири АДРЕСА_2 , з огляду на таке.
06 квітня 1998 року між Акціонерним Товариством Холдинговою Компанією "Київміськбуд" в особі АКБ «АРКАДА» (Компанія) та ОСОБА_4 (Довіритель) було укладено Інвестиційний контракт №7440 про інвестування у житлове будівництво.
В цей же день - 06 квітня 1998 року між АТ ХК «Київміськбуд» в особі АКБ «АРКАДА» та ОСОБА_4 було укладено Додаткову Угоду № 2 до Інвестиційного контракту №7440 від 06.04.1998 (т. 1 а. с. 78 -79).
Згідно п. 1.1 Додаткової Угоди підставою для закріплення за Довірителем конкретної квартири шляхом укладання цієї угоди є інвестування 100 % її загальної площі.
Згідно п. 2.1. за цією Додатковою Угодою Компанія зобов`язується своїми силами і засобами, за рахунок залучених від Довірителів коштів, збудувати і передати Довірителю конкретне житло (об`єкт інвестування), вказане в п. 2.1. цієї Угоди, будівництво якого Довіритель повністю профінансував та готовий прийняти у свою власність.
 
Згідно п. 1.3 Додаткової Угоди на момент укладення цієї Угоди Довіритель проінвестоване будівництво житла загальною площею 51,27 кв.м.
 
Згідно Свідоцтва до Інвестиційного Контракту №7440 від 06.04.1998, 07 квітня 1998 року (денна каса) ОСОБА_4 здійснив інвестування у будівництво житла, площею 51,27 кв.м. в сумі 31 579 грн 76 коп (т. 1, а.с. 77).
08 вересня 1998 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації на ім`я ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право власності на квартиру, що посвідчує право приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 .
З наведеного слідує, що спірна квартира була набута ОСОБА_4 у власність до 01.01.2004.
Отже, правовідносини між сторонами щодо квартири виникли до 01 січня 2004 року, тобто під час дії Кодексу про шлюб та сім`ю України. Відтак, порядок набуття спільного майна та його правовий режим визначається за нормами діючого на той час законодавства, яке ці відносини регулює.
Так, згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність» (у редакції, чинні на час виникнення спірних правовідносин) майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.
Частиною другою статті 112 ЦК УРСР було визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.
Розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність») тощо.
Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо:
1)      майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету);
 
2)   інше не встановлено письмовою угодою між ними.
 
У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 01 січня 2004 року особами, які проживали однією сім`єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. 
 
Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна.
Дана правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 03.02.2021 у справі №520/12169/16-ц.
Позовна заява не містить обґрунтувань, що ОСОБА_2 своєю працею чи коштами приймала участь у набутті спірної квартири і такі обставини не доводилися в суді першої інстанції.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог в частині визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 спірної квартири.
Проте, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права, вищевказаного не врахував та як наслідок дійшов помилкового висновку про задоволення позовної вимоги про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_2 .
Колегія суддів також вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення суду в частині задоволення позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю будівельних матеріалів, з яких побудований будинок на земельній ділянці у Садовому товаристві "Рута", враховуючи наступне.
Як вже вказувалося вище, згідно договору купівлі-продажу від 06.06.2007 ОСОБА_4 є власником земельної ділянки, площею 0,063 га, що розташована на території Сезенківської сільської ради в Садовому товаристві "Рута", ділянка АДРЕСА_3 .
Згідно п. 6 даного договору, будівлі на земельній ділянці відсутні.
Задовольняючи позовні вимоги в цій частині, суд виходив з того, що на спірній земельній ділянці було побудовано будинок, у будівництво якого вкладено особисті кошти ОСОБА_2 в сумі 109 000,00 грн, що підтверджується договором позики №7 від 23.11.2007, за умовами якого ОСОБА_2 , як працівником ТОВ "Архбудінвест" отримано грошові кошти в сумі 109 000,00 грн (т. 1,  а.с. 210). Факт здійснення будівництва не заперечується відповідачем. 
Доводи апеляційної скарги, що наявність договору позики №7 від 23.11.2007 не підтверджує внесення ОСОБА_2 грошових коштів на будівництво будинку колегія суддів вважає безпідставними, оскільки на підтвердження протилежного відповідач не надав суду доказів. Більше того, норма статті 74 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Таку презумпцію відповідач не спростував.
Водночас, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції, визнаючи за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 право спільної сумісної власності на будівельні матеріали, не врахував правовий висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 16.12.2020 у справі №278/1683/17-ц, згідно якої, визначаючи право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання. Перелік будівельних матеріалів повинен вказати позивач, а суд дослідити ці докази.
При цьому, Верховний Суд звернув увагу на те, що даний правовий висновок був висловлений в постанові Верховного Суду України від 18.11.2015 у справі №6-388цс15 і він є незмінним.
Матеріали справи не містять доказів, що позивач надав перелік будівельних матеріалів, які були використані для будівництва будинку.
Так, звертаючись до суду з позовом та із неодноразовими заявами про уточнення позовних вимог, позивачкою не було зазначено матеріали чи обладнання з яких побудований будинок на спірній земельній ділянці в Садовому товаристві "Рута".
В матеріалах справи міститься лише висновок експерта від 05.02.2018 за результатами проведеної будівельно-технічної, оціночно-будівельної, оціночно-земельної експертизи №06/56-17-18, в якому зазначено лише вартість будівельних матеріалів при будівництві будинку без їх переліку та ідентифікаційних ознак (том 3, а.с. 231).
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вищевказаного не врахував, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про задоволення позовної вимоги про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 будівельних матеріалів, з яких побудований будинок, на земельній ділянці у садовому товаристві " Рута ".
Колегія суддів також приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину квартири та будівельних матеріалів, оскільки дані вимоги є похідними від позовних вимог про визнання цих об`єктів спільною сумісною власністю, в задоволенні яких судом апеляційної інстанції відмовлено.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, що стосуються вирішення судом позовних вимог про визнання за ОСОБА_2 права на спадкування за законом на майно ОСОБА_4 разом із спадкоємцями першої черги, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно зі ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.
Звертаючись до суду з позовом, з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог, ОСОБА_2 , як на підставу задоволення позовної вимоги про зміну черговості спадкування посилалася на те, що на момент смерті ОСОБА_4 вона проживала з ним однією сім`єю з 1998 року, тобто більше п`яти років, а тому вважала, що має право на спадкування за законом разом зі спадкоємцями першої черги.
Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Визначений законодавцем перелік спадкоємців, які мають право на спадкування у першу чергу, розширеному тлумаченню не підлягає.
У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (ст. 1264 ЦК України).
Кваліфікуючою ознакою віднесення осіб до четвертої черги спадкоємців є їхнє проживання однією сім`єю зі спадкодавцем. Отже, визначальним тут є поняття сім`ї. Згідно зі ст. 3 СК України сім`ю становлять особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я виникає на основі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства.
До такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 27.08.2020 у справі №266/2391/16.
Також Верховний Суд підкреслив, що проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України.
Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 1259 ЦК України, фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Аналіз вказаної норми свідчить, що підставами для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність таких юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, вітання зі святами тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадній стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачка, заявляючи вимогу про визнання за нею права на спадкування разом зі спадкоємцями першої черги ОСОБА_4 , не доводила обставин, які є обов`язковими для зміни черговості на спадкування, зокрема, відсутні обґрунтування здійснення нею опіки над спадкодавцем, матеріального забезпечення, надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцю. Також, не наведено обґрунтувань безпорадного стану спадкодавця ОСОБА_4 , яка є однією з обов'язкових умов для зміни черговості на спадкування. А згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
В той же час, як вбачається зі змісту мотивувальної частини оскаржуваного рішення, суд посилається на те, що наявність безпорадного стану підтверджується висновком посмертної судово-медичної комісійної експертизи №145/К від 04.01.2019, де зазначено, що ОСОБА_4 перебував у безпорадному стані з березня 2016 року до настання смерті, а різке погіршення його стану здоров`я, згідно медичної документації, почалося в серпні 2014 року.
Судом також встановлено, що згідно медичних документів, ОСОБА_4 тяжко хворів, після хіміотерапії почувався погано.
Однак, як вбачається з висновку посмертної судово-медичної комісійної експертизи №145/К від 04.01.2019 експертом зазначено, що ОСОБА_4 через наявні у нього хвороби потребував постійного стороннього догляду в період часу з 18 серпня по 24 вересня 2014 року.
А як зазначає Верховний Суд в своїй постанові від 24.06.2020 у справі №127/9778/17, безпорадний стан - стан, при якому людина не може самостійно приймати активні заходи, що забезпечують її існування або оберігають її життя, здоров`я та гідність. Безпорадність може бути обумовлена фізіологічними причинами або може супроводжуватися патологічними процесами чи бути їх наслідком (при психічних і нервових захворюваннях, при важких захворюваннях, що супроводжуються різкою фізичною слабкістю).
З матеріалів справи вбачається, що 16 березня 2016 року ОСОБА_4 особисто звертався із заявою про прийняття спадщини після смерті свого сина до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Марініченко О.C., у провадженні якої заведено спадкову справу за №9/2016 щодо майна ОСОБА_17 .
24.06.2016 ОСОБА_4 особисто, не за дорученням, поклав на зберігання до індивідуального банківського сейфу № 27 у ПАТ «Банк Південний» грошові кошти.
05.09.2016 ОСОБА_4 звертався до ПрАТ «СК «АЛЬФА СТРАХУВАННЯ» та здійснив обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності, що підтверджується полісом №АЕ/9983781 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальної власників наземних транспортних засобів від 05.09.2016 року (т. З а.с. 19), тобто за два місяці до смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).
10 листопада 2016 року (за 5 днів до своєї смерті) ОСОБА_4 особисто відвідував нотаріуса, де на своє ім`я отримав свідоцтво про право на спадщину за законом.
10 листопада 2016 року (за 5 днів до своєї смерті) у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Марініченко О.С. було нотаріально засвідчено заяву ОСОБА_4 , згідно з якої від запрошував ОСОБА_1 , як громадянина Російської Федерації, на в`їзд до України в приватних цілях з 20 січня 2017 року по 20 січня 2020 року.
12 листопада 2016 року (за 3 дні до своєї смерті) ОСОБА_4 особисто звертався та отримав повторно свідоцтво про народження ОСОБА_1 в Солом'янському районному в місті Києві відділу ДРАЦС (лист за вих. №12/17.11-36 від 09.04.2019).
Отже, наявними в матеріалах справи доказами підтверджується, відсутність безпорадного стану ОСОБА_4 , що є однією з обов`язкових умов для зміни черговості на спадкування.
Також, однією з обов`язкових умов для зміни черговості на спадкування є факт матеріального забезпечення спадкодавця протягом тривалого часу та здійснення опіки над спадкодавцем. Проте, такі обставини не доводилися позивачкою та відповідно такі обставини і не досліджувалися судом першої інстанції при ухваленні рішення.
З матеріалів справи вбачається, що за життя ОСОБА_4 був матеріально забезпеченим. Після його смерті залишилися кошти в значному розмірі на рахунках банку.
З наведеного слідує, що позивачем не доведено сукупності всіх юридичних фактів (матеріального забезпечення спадкодавця, здійснення над ним опіки, тривалість наявності безпорадного стану), встановлення яких усудовому порядку є обов`язковим та які дають право на зміну черговості одержання права на спадкування.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, внаслідок чого вищевказаного не врахував та як наслідок дійшов помилкового висновку про задоволення позовної вимоги про визнання за ОСОБА_2 права на спадкування разом із спадкоємцями першої черги.
Таким чином, колегія суддів вважає, що знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги, що позивачка не надала належних доказів того, що на підставі рішення суду вона має право одержати право на спадкування разом зі спадкоємцем першої черги за законом, оскільки, відсутня сукупність юридичних фактів (матеріального забезпечення спадкодавця, здійснення над ним опіки, тривалість наявності безпорадного стану), встановлення яких у судовому порядку є обов`язковим та які дають право на зміну черговості одержання права на спадкування.
Колегія суддів також вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо незаконності визнання за ОСОБА_3 , яка є правонаступником ОСОБА_2 , права на спадкування на майно ОСОБА_4 разом із спадкоємцями першої черги, оскільки за приписами ч. 2 ст. 1259 ЦК України зміна черговості здійснюється лише відносно фізичних осіб, які є спадкоємцями за законом наступних черг. Однак, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 не має кровного споріднення зі спадкодавцем ОСОБА_4 та відповідно не є його спадкоємцем за законом.
 
З наведеного слідує, що суд неправильно застосовано положення ч. 2 ст. 1259 ЦК України та як наслідок безпідставно визнано за ОСОБА_3 право на спадкування разом із спадкоємцями першої черги ОСОБА_4 .
 
Крім того, слід зазначити, що суд, визнаючи за ОСОБА_3 право на спадкування за законом на майно ОСОБА_4 разом із спадкодавцями першої черги допустився порушення ст. 13 ЦПК України та вийшов за межі позовних вимог, оскільки вирішив вимоги, які процесуальним правонаступником позивача ОСОБА_3 не заявлялися та не уточнювалися. 
 
Такі ж порушення суд першої інстанції допустив і визнаючи за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину спірного майна в порядку спадкування за законом на майно ОСОБА_2 , оскільки з такими вимогами ОСОБА_3 , як правонаступник ОСОБА_2 , до суду не зверталася, в тому числі не подавала заяв про уточнення позовних вимог. 
Зважаючи на те, що вирішуючи спір в частині позовних вимог про визнання квартири та будівельних матеріалів спільною сумісною власністю, визнання за позивачем, правонаступником якого є ОСОБА_3 , права власності на 1/2 частину квартири і будівельних матеріалів та права на спадкування за законом на майно ОСОБА_4 разом із спадкоємцями першої черги, а також визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину майна в порядку спадкування за законом на майно ОСОБА_2 ,  суд неповно з`ясував обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, оскаржуване судове рішення у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, то відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Як вбачається зі змісту позовної заяви, з урахуванням уточнень, ОСОБА_2 було заявлено три немайнові вимоги: встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання спільною сумісною власністю та визнання права на спадкування за законом разом із спадкоємцями першої черги.
 
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 надано докази сплати судового збору, однак не в повному обсязі. Так, уточнюючи позовні вимоги у березні 2017 року, позивачка заявила дві вимоги: визнання майна спільним сумісним та одержання права на спадкування зі спадкоємцем першої черги, але не оплатила такі вимоги судовим збором.
 
Згідно положень Закону України "Про судовий збір" у 2017 році за вимогу немайнового характеру підлягав сплаті судовий збір в сумі 640,00 грн.
 
Зважаючи на викладене, а також враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про залишення без змін рішення суду в частині задоволеної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю, змінивши лише період проживання, а також вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю, відмовивши лише в задоволенні немайнової вимоги про визнання права на спадкування за законом разом із спадкоємцями першої черги, з ОСОБА_3 , яка є процесуальним правонаступником позивача, підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в сумі 640,00 грн.
 
Також, з ОСОБА_3 підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги, пропорційно розміру його задоволених вимог, в сумі                     8650,80 грн.
 
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України, 
 
                                                         П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 лютого 2021 року в частині задоволених позовних вимог про встановлення факту проживання  ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 1998 року по 15 листопада 2016 року - змінити, зазначивши період проживання з 01 січня 2004 року по 15 листопада 2016 року.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 лютого 2021 року в частині задоволених позовних вимог про:
визнання квартири АДРЕСА_2 та будівельних матеріалів, з яких побудований будинок, на земельній ділянці у садовому товаристві " Рута ", спільною сумісною власністю  ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 ; 
визнання за ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_3 , права власності на 1/2 квартири АДРЕСА_2 та 1/2 будівельних матеріалів, з яких побудований будинок, на земельній ділянці у садовому товаристві "Рута";  
визнання за ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_3 , права на спадкування за законом на майно ОСОБА_4 разом із спадкоємцями першої черги;
визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину майна в порядку спадкування за законом на майно ОСОБА_2 - скасувати, ухваливши нове судове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог. 
В іншій частині рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 лютого 2021 року - залишити без змін.
Стягнути з  ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір в сумі 640 грн 00 коп.
Стягнути з  ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 8 650 грн 80 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.
 
Повний текст постанови складено 07 липня 2021 року.
 
Головуючий                                                                                                               О.Ф. Мазурик 
 
Судді                                                                                                                           О.В. Желепа
 
                                                                                                                                     В.А. Кравець