УХВАЛА
Іменем України
 
12 серпня 2021 року
м. Київ
справа № 648/2554/20
провадження № 51-3898 ск 21
 
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої                         ОСОБА_1 ,
суддів                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
розглянула касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Херсонського апеляційного суду від 01 червня 2021 року щодо  ОСОБА_4 , засудженого за ч. 1 ст. 115, ч.3 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі – КК України) та
 
встановила:
Вироком Білозерського районного суду Херсонської області від 24 березня 
2021 року  ОСОБА_4 визнано винним та засуджено до покарання за ч.1 ст.115 КК України у виді позбавлення волі строком – дев`ять років; за ч.3 ст.15 п.13 ч.2 ст.115 КК України – одинадцять років. На підставі ч.1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі строком – одинадцять років. Запобіжний захід, обраний ОСОБА_4 , тримання під вартою, залишено без зміни до набрання вироком законної сили. Початок строку відбування покарання ухвалено рахувати з 24 березня 2021 року. Відповідно до ч.5 ст.72 КК України, зараховано в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 04 травня 2020 року по 24 березня 2020 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі. Вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат.
Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 01 червня 2021 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, вирок Білозерського районного суду Херсонської області від 24 березня 2021 року щодо ОСОБА_4 – без змін.
Відповідно до обставин, установлених місцевим судом та детально наведених у вказаному вироку, 03 травня 2020 року близько 22:00 год., ОСОБА_4 , знаходячись на території подвір`я, переслідуючи прямий умисел, направлений на протиправне позбавлення життя іншої людини, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, в ході раптово виниклого конфлікту з ОСОБА_5 , наніс останньому один удар ножем в область голови та один удар в область грудної клітки зліва, в результаті чого спричинив йому тілесні ушкодження, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя та від яких ОСОБА_5 помер 
ІНФОРМАЦІЯ_1 близько 22:00 год.
Також, 03 травня 2020 року близько 22:00 год.     ОСОБА_4 після вчинення ним умисного вбивства ОСОБА_5 , знаходячись на території подвір`я, переслідуючи прямий умисел, направлений на протиправне позбавлення життя іншої людини, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, в ході раптово виниклого конфлікту з ОСОБА_6 , умисно схопив його рукою за шию, наніс потерпілому не менше чотирьох ударів ножем в область голови та не менше чотирьох ударів ножем по рукам, в результаті чого спричинив йому тілесні ушкодження, які відповідно до висновку експерта відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, але злочин до кінця не довів з причин, що не залежали від його волі, оскільки потерпілий захищався та йому завадили треті особи. 
ОСОБА_4 вчинив злочин передбачений ч.1 ст.115 КК України, а саме умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині (І епізод) та злочин, передбачений ч.3 ст.15 п.13 ч.2 ст.115 КК України, незакінчений замах на умисне вбивство вчинене особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, якщо особа з причин, які не залежали від її волі, не виконала усіх дій, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця (ІІ епізод). 
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність вважає вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
В обґрунтування зазначає, що апеляційний суд, у порушення вимог статей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України), на спростування доводів апеляційної скарги прокурора не навів достатніх підстав залишення її без задоволення. На думку прокурора, суд, залишаючи без змін вирок місцевого суду, не врахував тяжкість вчиненого злочину та дані про особу обвинуваченого, належним чином не оцінив всі обставини, як цього вимагає ст.65 КК України, не звернув увагу на те, що умисел обвинуваченого був спрямований на протиправне позбавлення життя двох людей, шкоду не відшкодував, вину не визнав та у результаті чого безпідставно погодився із призначеним судом першої інстанції покаранням, яке, не є співмірним по відношенню до тяжкості вчиненого засудженим кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості.
Колегія суддів, перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.
За приписами ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Зі змісту скарги прокурора вбачається, що він, вказуючи на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, які пов`язані із дискреційними повноваженнями.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
За змістом ч. 2 ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Як убачається з оскаржуваної ухвали, при призначенні покарання ОСОБА_4 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, дані, що характеризують особу обвинуваченого, який вину не визнав, але при цьому не заперечував, що саме він наносив удари ножем потерпілим, указував, що діяв так для самозахисту, що конфлікт виник внаслідок протиправної поведінки самих потерпілих, які знаходились в стані сп`яніння, особу винного, який характеризується посередньо, в силу ст. 89 КК України є особою, що не має судимості, на обліку у лікаря нарколога, психіатра не перебуває, має на утриманні малолітню дитину. Вищезазначене стало підставою для призначення засудженому покарання в межах санкцій ч.1 ст.115 та ч.3 ст.15 п.13 ч.2 ст.115 КК України, та за сукупністю злочинів згідно ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим – у виді позбавлення волі строком  одинадцять років.
Зважаючи на наведене, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін вирок суду першої інстанції, дійшов правильного висновку, погодившись з висновком суду першої інстанції, та указавши, що таке покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, принципу індивідуалізації призначеного покарання, є достатнім та необхідним для виправлення  ОСОБА_4 , належним чином перевірив доводи апеляційної скарги прокурора, які є аналогічними доводам касаційної скарги, та дав на них змістовні відповіді.
Ухвала апеляційного суду є належно обґрунтованою та вмотивованою, у ній наведено відповідні мотиви, з яких виходив суд апеляційної інстанції при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.
У касаційній скарзі прокурор не навів переконливих доводів на обґрунтування допущення судом таких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення. 
За таких обставин, підстав для задоволення касаційної скарги прокурора колегія суддів не вбачає. 
Ураховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

постановила:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Херсонського апеляційного суду від 01 червня 2021 року щодо  ОСОБА_4 , засудженого за ч. 1 ст. 115, ч.3 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 Кримінального кодексу України.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

 

ОСОБА_1                          ОСОБА_2                                ОСОБА_3