Справа № 161/15615/20 	Головуючий у 1 інстанції: Присяжнюк Л. М. 	
Провадження № 22-ц/802/1020/21  Категорія: 39    	  Доповідач: Бовчалюк  З. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
01 вересня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Бовчалюк З.А.,   
суддів - Киці С.І.,Федонюк С.Ю.,
з участю секретаря судового засідання Ганжи М.І.,
представника позивача Осадовського Р.Е.,
представника відповідача Карпука А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу Акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства «Укрсиббанк» на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 квітня  2021 року, 

                                       В С Т А Н О В И В:

АТ «Укрсиббанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 04 березня 2008 року між позивачем та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №11440496001, відповідно до умов якого банк надав, а відповідач отримав кредиту у розмірі 89 900,00 доларів США на споживчі цілі строком до 02 березня 2029 року, з погашенням кредиту рівними частинами згідно графіку платежів.
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між позивачем та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 були укладені окремі договори поруки.
Вказує, що  ОСОБА_1 свої зобов`язання щодо погашення заборгованості за кредитом не виконав і станом на 23 вересня 2020 року утворилася заборгованості у загальному розмірі 985 916,93 грн., з яких:1) заборгованість за тілом кредиту 657 716,52 грн., з яких 69 535,24 грн. - за простроченими платежами; 2) 274 285,07 грн. заборгованість за договірними процентами згідно ст.1048 ЦК України;3) 22 725,50 грн. заборгованість за 3% річних згідно ст.625 ЦК України; 4) 5 915,21 грн. пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом у період з 24 вересня 2019 року по 29 лютого 2020 року; 5) 25 274,63 грн. пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за строк з 24 вересня 2019 року по 29 лютого 2020 року.
У зв`язку з цим, просить суд стягнути з відповідача солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вказану заборгованість та судові витрати, пов`язані з розглядом справи.
Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 квітня 2021 року позов в даній справі задоволено частково.
Ухвалено стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «Укрсиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №11309840000 (11440496001) від 04 березня 2008 року у загальному розмірі 89 034,77  грн, з яких 69 536,24 грн. поточної заборгованості по кредиту станом на 23 вересня 2020 року, 13 583,32 грн. відсотків нарахованих на поточну заборгованість за період з 04 грудня 2017 року по 23 вересня 2020 року, а також 5 195,21 грн. пені нарахованої на поточну заборгованість за період з 24 вересня 2019 року по 29 лютого 2020 року.
Стягнуто солідарно з  ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь АТ «Укрсиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №11309840000 (11440496001) від 04 березня 2008 року у загальному розмірі 89 034,77  грн, з яких 69 536,24 грн. поточної заборгованості по кредиту станом на 23 вересня 2020 року, 13 583,32 грн. відсотків нарахованих на поточну заборгованість за період з 04 грудня 2017 року по 23 вересня 2020 року, а також 5 195,21 грн. пені нарахованої на поточну заборгованість за період з 24 вересня 2019 року по 29 лютого 2020 року.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Позивач АТ «Укрсиббанк»  подав апеляційну скаргу на вказане рішення суду першої інстанції. Вважає його незаконним, у зв`язку з  порушенням судом норм матеріального та процесуального права, на думку апелянта висновки суду не відповідають обставинам справи, а тому просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким  його позов задовольнити повністю.
Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення. 
Судом першої інстанції встановлено, що 04 березня 2008 року між позивачем та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №11440496001 (далі - кредитний договір), відповідно до умов якого банк надав, а відповідач отримав кредиту у розмірі 89 900,00 доларів США на споживчі цілі строком до 02 березня 2029 року, з погашенням кредиту рівними частинами згідно графіку платежів. В подальшому строк кредитування був збільшений до 04 березня 2044 року (а.с.14-49).
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 04 березня 2018 року між позивачем та ОСОБА_2 був укладений договір поруки №11309840000/1 (а.с.50-53).
05 березня 2015 року між позивачем та  ОСОБА_3 був укладений окремий договір поруки №260495.
Зі змісту наведених договорів поруки слідує, що ОСОБА_2 та  ОСОБА_3 кожен окремо поручився за виконання взятих  ОСОБА_1 кредитних зобов`язань. 
Звертаючи до суду з позовом на підтвердження заявлених вимог позивачем надано розрахунок, існуючої на їх думку у відповідачів заборгованості у загальному розмірі 985 916,93 грн., з яких:
заборгованість за тілом кредиту 657 716,52 грн., з яких 69 535,24 грн. - за простроченими платежами;
274 285,07 грн. заборгованість за договірними процентами згідност.1048 ЦК України;
22 725,50 грн. заборгованість за 3% річних згідност.625 ЦК України;
5 915,21 грн. пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом у період з 24 вересня 2019 року по 29 лютого 2020 року;
25 274,63 грн. пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за строк з 24 вересня 2019 року по 29 лютого 2020 року.
Відповідно до п. 3 Додаткової угоди № 4 від 30 листопада 2009 року до Договору про надання споживчого кредиту від 04 березня 2008 року ( а.с 25-26) сторони домовились про зміну кінцевого терміну кредиту за договором , визначивши 04 березня 2044 року.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).
У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.  
Споживчий кредит – це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції .
В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 отримав саме споживчий кредит на свої особисті потреби, вказане не заперечувалось представником позивача та підтверджується самою назвою кредиту "Договір про надання споживчого кредиту №113098400000."
Відповідно до п. 10 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" ( в редакції на день укладення кредитного договору 04.03.2008 р.) якщо кредитодавець згідно з  договором  про  надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав,  або  на  вилучення  продукції  чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання  сплати  частини   кредиту   та/або   відсотків щонайменше на один календарний місяць; або 2) перевищення  сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати,  яка  перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого  істотного  порушення  умов  договору  про  надання споживчого кредиту. 
Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого  кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого  кредиту,  такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів з дати одержання  повідомлення про  таку  вимогу  від кредитодавця.  Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення  умов  договору  про  надання  споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність. 
В п. 12.1 Договору про надання споживчого кредиту №113098400000 сторони передбачили аналогічну процитованому ЗУ "Про захист прав споживачів" процедуру дострокового стягнення усієї суми кредитної заборгованості. .
Окрім того в п. 12.2 Договору вказано, що зазначене у п. 12.1 Договору повідомлення (вимога) Банку направляється листом( цінний з описом та повідомленням про вручення) або доставляється кур`єром на адресу Позичальника, що вказана у розділі 13 цього Договору.
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б свідчили про дотримання банком положень ЗУ "Про захист прав споживачів" та пунктів договору , що погоджені сторонами, щодо повідомлення боржників про необхідність погашення достроково усієї суми заборгованості. В суді апеляційної інстанції представник позивача підтвердив, що відповідне повідомлення, яке передбачене п. 12. Договору боржникам не направлялось.
Наведене дає підстави вважати, що частина десята статті 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Зазначений обов`язок було продубльовано сторонами договору.
Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 26 травня 2020 року ухваленій при розгляді справи №638/13683/15-ц вказала, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.
Врахувавши умови кредитного договору, положення ЗУ "Про захист прав споживачів" у відповідній редакції та правові висновки Верховного Суду, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив частково вимоги позивача, а саме стягнув прострочені платежі, вказавши про недотримання Банком порядку повідомлення боржника про дострокове стягнення усієї суми заборгованості. 
При цьому суд першої інстанції у своєму рішенні навів детальний розрахунок сум, що стягуються, період стягнення, порядок нарахування та обґрунтовано вказав про наявність правових підстав для стягнення заборгованого тіла кредиту в сумі 69536, 24. грн . та 13583,32 грн відсотків на поточну заборгованість, стягнувши вказані суми з основного боржника ОСОБА_1 солідарно з кожним з поручителів за окремими договорами поруки.    
Правильність нарахування розміру простроченої заборгованості по тілу кредиту та відсотках перевірена та позивачем не спростована.  
Твердження апелянта про право, а не обов`язок банку направити боржникам повідомлення про необхідність дострокового повернення суми кредиту, є голослівними та спростовуються , як пунктом 12.1 Кредитного договору так і положення ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" у відповідній реакції.
Відповідно до частини 1 статті 1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.
Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 Цивільного кодексу України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.
Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 Цивільного кодексу України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.
Проценти, встановлені статтею 625 Цивільного кодексу України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.
Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. 
Вказані висновки викладені в Постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18.09.2020 року,ухваленої в справі №9164693/15.
Врахувавши, що банк звернувся то боржників про стягнення кредитної заборгованості в межах строку дії кредитного договору та нарахувавши на прострочене тіло кредиту відсотки встановлені договором, беручи до уваги процитовані правові висновки ВС, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у стягненні сум нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України. 
Апелянтом не наведено правових підстав для застосування до даних правовідносин положень ст. 625 ЦК України.
Правомірно судом стягнуто пеню виключно нараховану на прострочене тіло кредиту та відмовлено у стягненні пені нарахованої на відсотки. Як вбачається з наданого банком до позовної заяви розрахунку пеня нарахована на всі відсотки, які нараховані на тіло кредиту, яке достроково просив стягнути позивач і в задоволені стягнення яких судом було відмовлено. 
Фактично в суді апеляційної інстанції представник апелянта вказав, що основним доводом апеляційної скарги є право банку на дострокове стягнення усієї суми заборгованості, в якій безпідставно відмовлено судом першої інстанції.
Вказаній обставині дано детальну оцінку, як судом першої інстанції, так і колегією суддів в даній постанові. 
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
Позивач не позбавлений можливості , у випадку неналежного виконання боржником кредитних зобов`язань, звернутись до суду про дострокове стягнення усіх нарахованих сум, попередньо дотримавшись порядку повідомлення боржників про необхідність повного погашення кредитної заборгованості. 
Доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом обставинами страви та не містять обґрунтованих підстав для скасування оскаржуваного рішення, ухваленого з додержанням норм матеріального і процесуального права. Необхідно зазначити, що доводи апеляційної скарги є ідентичними  доводам позовної заяви та письмовим запереченням, які були подані позивачем, не містять нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального  та процесуального права.
Рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.
Висновки суду ґрунтуються на повно і всебічно з`ясованих обставинах справи, перевірених належними доказами, на які є покликання в рішенні суду і яким суд дав правильну юридичну оцінку.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

                                         У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства «Укрсиббанк»  залишити без задоволення.
Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 квітня  2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: