Постанова 
Іменем  України
21 липня 2021 року
м. Київ
справа № 755/5890/19
провадження № 61-4043св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., 
Яремка В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: Департамент культури Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Комунальний заклад «Парк культури та відпочинку «Гідропарк»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Департаменту культури Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 вересня 2019 року у складі судді Арапіної Н. Є. та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2020 року у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Поливач Л. Д., Шкоріної О. І.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Департаменту культури Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Департамент культури), Комунального закладу «Парк культури та відпочинку «Гідропарк» (далі - КЗ «Гідропарк», Парк) про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
На обґрунтування позову посилалася на таке. 17 червня 2017 року між нею та Департаментом культури укладений контракт, відповідно до якого її призначено на посаду директора КЗ  «Гідропарк», що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, на термін з 21 червня 2016 року до 20 червня 2021 року. 26 березня 2019 року наказом Департаменту культури № 112-к «Про звільнення ОСОБА_1 » звільнено ОСОБА_1 , директора КЗ «Гідропарк», із займаної посади 26 березня 2019 року з підстав, передбачених пунктом 4.3.12 розділу 4 контракту від 17 червня 2017 року (пункт 8 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України)). Згідно з пунктом 4.3.12 контракту директор може бути звільнений з посади, а цей контракт розірваний з ініціативи органу управління достроково у разі порушення законодавства під час використання фінансових ресурсів Парку, у тому числі при здійсненні закупівель товарів, робіт і послуг за державні кошти. Проте зі змісту довідки від 04 липня 2018 року № 04/31-482, складеної Державною аудиторською службою, вбачається відсутність факту порушення позивачкою бюджетної чи фінансової дисципліни в процесі закупівлі та використання атракціону «Роледром - Льодова ковзанка».
З урахуванням наведеного просила визнати наказ від 26 березня 2019 року № 112-к Департаменту культури «Про звільнення ОСОБА_1 » незаконним, поновити її на посаді директора КЗ «Гідропарк» з 26 березня 2019 року, стягнути з КЗ «Гідропарк» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 06 вересня 2019 року позов задоволено. Визнано наказ від 26 березня 2019 року № 112-к Департаменту культури «Про звільнення ОСОБА_1 » незаконним. Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора КЗ «Гідропарк» з 26 березня 2019 року. Стягнуто з Департаменту культури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27 березня 2019 року до 06 вересня 2019 року у розмірі 43 926,40 грн без врахування прибуткового податку й інших обов`язкових платежів. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки підставою для звільнення позивачки із займаної посади є порушення пункту 4.3.12 розділу 4 контракту від 17 червня 2017 року, а саме, порушення законодавства під час використання фінансових ресурсів Парку, у тому числі при здійсненні закупівель товарів, робіт і послуг за державні кошти, а аудиторським звітом від 19 серпня 2017 року № 4 Відділу внутрішнього фінансового контролю та аудиту Департаменту культури встановлено, що при проведенні процедури закупівель товарів, робіт послуг за бюджетні кошти Парком у цілому були дотримані вимоги Закону України «Про публічні закупівлі» за винятком окремих недоліків та порушень, то звільнення позивачки із займаної посади директора КЗ «Гідропарк» є незаконним, а відповідно є підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Постановою Київського апеляційного суду від 29 січня 2020 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 вересня 2019 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників
У лютому 2020 року Департамент культури звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, надалі уточненою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій взяли до уваги та дослідили лише тендерну процедуру закупівлі товарів та послуг відповідно до Закону України «Про публічні закупівлі», проте не врахували доказів, які свідчать про порушення законодавства, які були вчинені позивачкою як керівником закладу при проведенні фінансових розрахунків за державні кошти. ОСОБА_1 , використовуючи фінансові ресурси Парку, а саме державні кошти, виділені для придбання атракціону «Роллердром - Льодова ковзанка», порушила фінансове законодавство та умови договору, у результаті чого державні кошти у сумі 3 600 000 грн були безпідставно переведені на рахунок ФОП ОСОБА_2 за атракціон неналежної якості (у зв`язку з відсутністю на нього відповідної документації) та який на території Парку не збирався та не вводився в експлуатацію. Суди попередніх інстанцій не дослідили наявні у матеріалах справи докази на підтвердження порушення позивачкою умов контракту, не врахували висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 09 серпня 2018 року у справі № 752/12036/16 (провадження № 61-20726св18). Звільнення позивачки відбулося із дотриманням процедури звільнення та уповноваженою особою.
У червні 2020 року надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому ОСОБА_1 просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 
Відзив на касаційну скаргу мотивований тим, що оскаржувані судові рішення є законними, ухваленими з додержанням норм матеріального і процесуального права. Посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 09 серпня 2018 року у справі № 752/12036/16 (провадження № 61-20726св18) є безпідставним, оскільки при розгляді кожної конкретної справи суди досліджують обставини саме цієї справи, а тому зазначена постанова не свідчить, що всі накази про звільнення керівників інших підприємств на тій самій підставі є законними та обґрунтованими. Посилається на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 452/970/17, відповідно до якого звільнення працівника на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України з формулюванням причини - не може вважатися законним без визначення конкретних умов контракту, які не виконував чи неналежним чином виконував працівник, і без встановлення на підставі належних і допустимих доказів допущених ним конкретних порушень. Департамент культури при її звільненні не зазначив ні конкретних порушень, які вчинила позивач, ні конкретних доказів цих порушень. Посилання відповідача на звіт робочої групи є безпідставним, оскільки робоча група не має повноважень з проведення аудиту. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2020 рокувідкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали.
Ухвалою Верховного Суду від 13 липня 2021 року справу призначено до розгляду.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам оскаржувані рішення суддів попередніх інстанцій не відповідають.
Суди встановили, що наказом Департаменту культури від 26 березня 2019 року № 112-к ОСОБА_1 звільнено з посади директора КЗ «Гідропарк» із займаної посади 26 березня 2019 року з підстав, передбачених пунктом 4.3.12 розділу 4 контракту від 17 червня 2017 року (пункт 8 частини першої статті 36 КЗпП України).
Підставою для звільнення позивачки із займаної посади є порушення пункту 4.3.12 розділу 4 контракту від 17 червня 2017 року, а саме порушення законодавства під час використання фінансових ресурсів Парку, у тому числі при здійсненні закупівель товарів, робіт і послуг за державні кошти.
Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що аудиторським звітом від 19 серпня 2017 року № 4 Відділу внутрішнього фінансового контролю та аудиту Департаменту культури встановлено, що при проведенні процедури закупівель товарів, робіт послуг за бюджетні кошти Парком в цілому були дотримані вимоги Закону України «Про публічні закупівлі» за винятком окремих недоліків та порушень.
З таким висновком погодиться не можна з огляду на таке.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно з частиною третьою статті 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть установлюватися угодою сторін.
Враховуючи особливості зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов`язки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами КЗпП України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору.
Згідно з пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом.
Відповідно до пункту 4.3.12 розділу 4 контракту від 17 червня 2017 року, укладеного між сторонами, контракт припиняється у разі порушення законодавства під час використання фінансових ресурсів Парку, у тому числі при здійсненні закупівель товарів, робіт і послуг за державні кошти.
Отже, сторони контракту передбачили таку підставу розірвання контракту, як порушення законодавства під час використання фінансових ресурсів Парку, у тому числі при здійсненні закупівель товарів, робіт і послуг за державні кошти.
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Надаючи оцінку правовим підставам звільнення позивачки на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України та розірвання укладеного з нею контракту, суди попередніх інстанцій виходили з того, що аудиторським звітом від 19 серпня 2017 року № 4 Відділу внутрішнього фінансового контролю та аудиту Департаменту культури встановлено, що при проведенні процедури закупівель товарів, робіт послуг за бюджетні кошти Парком в цілому були дотримані вимоги Закону України «Про публічні закупівлі» за винятком окремих недоліків та порушень, тому підстави для звільнення позивачки відсутні. 
Водночас суди попередніх інстанцій не взяли до уваги доводи відповідача про те, що позивачка порушила законодавство під час використання фінансових ресурсів підприємства та умови договору від 15 березня 2017 року № 1/03, у результаті чого державні кошти були безпідставно нараховані на рахунок ФОП  ОСОБА_2 за атракціон неналежної якості та який на території Парку не вводився в експлуатацію.
Суди не дослідили та не надали правової оцінки звіту робочої групи за результатами перевірки окремих питань діяльності КЗ  «Гідропарк» від 22 березня 2019 року, який був підставою для прийняття наказу про звільнення від 26 березня 2019 року № 112-к. 
Крім того, суди попередніх інстанцій не дослідили пояснень працівників, які були закріплені за атракціонним обладнанням «Роллердром - Льодова ковзанка», щодо відсутності зазначеного атракціону на території парку, кошти на придбання та експлуатацію якого були виділені за рахунок держави, на чому наполягав відповідач. Водночас, взявши до уваги лише один доказ та не дослідивши докази, на які посилався відповідач як на підставу заперечень проти позову, суди порушили принцип рівності сторін, змагальності, оцінки доказів.
У касаційній скарзі заявник посилається на неврахування судами попередніх інстанцій висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 09 серпня 2018 року у справі № 752/12036/16 (провадження № 61-20726св18) за позовом ОСОБА_4 до Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Державне підприємство «Українська правова інформація», про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
У зазначеній справі, правовідносини у якій є подібними, оскільки стосуються дострокового розірвання контракту та звільнення з посади особи у зв`язку з порушенням під час використання фінансових ресурсів підприємства, у тому числі при здійсненні закупівель товарів, робіт і послуг за державні кошти.
Отже, указаний правовий висновок щодо підстав розірвання трудового контракту відповідно до умов та можливості звільнення працівника на підставі пункт 8 частини першої статті 36 КЗпП України заслуговує на увагу за умови дотримання судами попередніх інстанцій норм процесуального права, дослідження всіх наявних у матеріалах справи доказів та надання їм оцінки, відповідно до правил статті 89 ЦПК України. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.
Оскільки суди попередніх інстанцій належним чином не встановили фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення спору, ухвалені судові рішення не можна визнати законними й обґрунтованими, а тому рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Водночас Верховний Суд відхиляє аргументи відзиву  ОСОБА_1 на касаційну скаргу, оскільки він ґрунтується на власній оцінці обґрунтованості підстав касаційного оскарження судових рішень та оцінки наявних у справі доказів.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу. 
Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. 
Ураховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили рішення з порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що є підставою для скасування оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Під час нового розгляду справи суду на підставі всіх наявних у матеріалах справи доказів необхідно з`ясувати чи були зі сторони позивачки порушення законодавства при використанні фінансових ресурсів Парку, які відповідно до умов укладеного між сторонами контракту можуть бути підставою для його розірвання.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки за результатами касаційного перегляду оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 411, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) задовольнити частково.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 червня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2020 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак
 
Судді:                                                                                                             І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                   А. С. Олійник
 
                                                                                                                   С. О. Погрібний
 
                                                                                                                        В. В. Яремко