ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/1411/14                                                                     Суддя (судді) першої інстанції: Добрянська Я.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  03 серпня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді                              Файдюка В.В.
суддів:                                                  Земляної Л.В.
                                                            Мєзєнцева Є.І.

При секретарі:                              Шепель О.О.
          
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу громадянина Республіки Арменії ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом громадянина Республіки Арменії ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Київського слідчого ізолятора Управління Державної пенітенціарної служби України в місті Києві та Київської області, Бердичівської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Житомирській області № 70, Управління Державної пенітенціарної служби в місті Києві та Київській області, Вінницької установи виконання покарань управління Державної пенітенціарної служби України у Вінницькій області № 1, Управління Державної пенітенціарної служби України в Житомирській області, Комісії з ліквідації Державної пенітенціарної служби України про визнання бездіяльності протиправною, -

В С Т А Н О В И В :

Громадянин Республіки Арменії ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України, Київського слідчого ізолятора Управління Державної пенітенціарної служби України в місті Києві та Київської області, Бердичівської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Житомирській області № 70; Управління Державної пенітенціарної служби в місті Києві та Київській області; Вінницької установи виконання покарань управління Державної пенітенціарної служби України у Вінницькій області № 1; Управління Державної пенітенціарної служби України в Житомирській області, Комісії з ліквідації Державної пенітенціарної служби України, в якому з урахуванням уточненої позовної заяви просив суд:
1. Визнати протиправними дії Київського слідчого ізолятора стосовно ОСОБА_1 , які полягають у:
- порушенні абз.5 ч.2 ст.8 Закону «Про попереднє ув`язнення», а саме в утриманні його разом із особами, які раніше притягувались до кримінальної відповідальності;
- у переміщенні ОСОБА_1 по території Київського слідчого ізолятора в супроводі співробітників підрозділу Київського військового воєнізованого формування в масках і кінолога зі службовою собакою в період з 27 жовтня 2013 року по 15 лютого 2014 року;
- у неможливості передачі ОСОБА_1 продуктів, ліків і наданні йому першої медичної допомоги без присутності співробітників підрозділу Київського військового воєнізованого формування в масках;
- у порушенні ч.ч.1, 2 ст.11 Закону України «Про попереднє ув`язнення», а саме через невідповідність побутових умов утримання ОСОБА_1 відповідним санітарно-гігієнічним правилам;
- у відмові ОСОБА_1 надати в камеру утримання стіл зі стільцем для роботи з документами;
- в порушенні ч.1 с.107, ч.5 ст.110 Кримінально-виконавчого кодексу України, а саме в порушенні права ОСОБА_1 на телефонні розмови у зв`язку з відмовою в наданні можливості зателефонувати хворій матері;
- в установленні над прогулянковими двориками № 1, № 2, № 3 сектора максимального рівня безпеки Київського слідчого ізолятора, де утримувався ОСОБА_1 , облаштування для приглушення сигналів мобільного зв`язку;
- в упередженому ставленні до ОСОБА_1 з боку посадових осіб і персоналу Київського слідчого ізолятора;
- у фальсифікації протоколів стосовно застосування до ОСОБА_1 дисциплінарних стягнень у вигляді поміщення в карцер на максимальні строки;
- в застосуванні до ОСОБА_1 під надуманими приводами дисциплінарних стягнень у вигляді поміщення в карцер на Новий рік та на дні народження.
2. Визнати незаконним і скасувати рішення Київського слідчого ізолятора щодо взяття ОСОБА_1 на профілактичний облік як схильного до протиправних дій та втечі.
3. Визнати незаконним і скасувати рішення Київського слідчого ізолятора щодо взяття ОСОБА_1 на спеціальний облік як схильного до суїциду.
4. Визнати протиправними і скасувати стягнення, накладені на ОСОБА_1 у період його перебування в Київському слідчому ізоляторі.
5. Визнати протиправними і упередженими дії Бердичівської виправної колонії № 70 стосовно ОСОБА_1 , які полягають:
- у порушенні абз.4 ч.1 ст.8 Кримінально-виконавчого кодексу України, а саме, в обмеженні його прав на звернення з проханнями і скаргами до адміністрації установи;
- у порушенні ст.9 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, а саме в обмеженні права сповідувати і практикувати будь-яку релігію;
- у переведенні ОСОБА_1 щотижня з однієї камери до іншої;
- в обмеженні права ОСОБА_1 на доступ до правосуддя;
- у порушенні ч.3 ст.110 Кримінально-виконавчого кодексу України шляхом обмеження надання ОСОБА_1 побачень з адвокатом Зайцевою М.О.;
- у недопущенні адвоката Зайцевої М.О. до ОСОБА_1 під час застосування до нього дисциплінарних стягнень;
- у порушенні ч.5 ст.110 Кримінально-виконавчого кодексу України шляхом обмеження права ОСОБА_1 на телефонні розмови;
- у порушенні ст.115 Кримінально-виконавчого кодексу України у зв`язку з невідповідністю побутових умов утримання ОСОБА_1 відповідним санітарно-гігієнічним вимогам;
- у порушенні абз.3 ч.1 ст.8 Кримінально-виконавчого кодексу України, а саме права ОСОБА_1 на гуманне відношення до нього та повагу його гідності;
- в упередженому ставленні до ОСОБА_1 з боку посадових осіб і персоналу Бердичівської виправної колонії № 70;
- у порушенні прав ОСОБА_1 на отримання належної медичної допомоги та лікування.
6. Визнати протиправним і скасувати стягнення, накладені на ОСОБА_1 в період відбування покарання в Бердичівській виправній колонії № 70.
7. Визнати протиправною і скасувати постанову начальника Бердичівської виправної колонії № 70 Оберемка В.Б. від 01.09.2013 року про розміщення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в карцер строком на 15 діб.
8. Визнати протиправною і скасувати постанову начальника Бердичівської виправної колонії № 70 Оберемка В.Б. від 27.09.2013 про переведення ОСОБА_1 13.09.13 в одиночну камеру строком на три місяці.
9. Визнати протиправними дії Управління Державної пенітенціарної служби України в м.Києві і Київській області стосовно ОСОБА_1 , які полягають у відмові надати забезпечити надання йому в камеру утримання в Київському слідчому ізоляторі стола зі стільцем для роботи з документами.
10. Визнати протиправною і скасувати вказівку заступника начальника Управління Державної пенітенціарної служби України в м.Києві і Київській області від 28.10.2013 № 10-5166 стосовно ОСОБА_1 .
11. Визнати протиправними дії Управління Державної пенітенціарної служби України в м.Києві та Київській області, які полягають у приховуванні незаконних дій Київського слідчого ізолятора Управління стосовно ОСОБА_1 .
12. Визнати протиправними дії Управління Державної пенітенціарної служби України в м.Києві та Київській області, які полягають у приховуванні незаконних дій Бердичівської виправної колонії № 70 стосовно ОСОБА_1 .
13. Визнати протиправною бездіяльність Державної пенітенціарної служби України, що полягає у відсутності будь-якого реагування на порушення і беззаконня стосовно ОСОБА_1 .
14. Визнати протиправними дії Державної пенітенціарної служби України, які полягають у приховуванні незаконних дій Вінницької установи виконання покарань № 1, Київського слідчого ізолятора, Бердичівської виправної колонії № 70, Управління Державної пенітенціарної служби України в м.Києві та Київській області стосовно ОСОБА_1 .
Позов обґрунтовано тим, що протиправними діями та бездіяльністю посадових осіб відповідачів порушені його права. Так, Державна пенітенціарна служба України жодним чином не реагує на його звернення з приводу порушень установами виконання покарань, де він перебував та на даний час відбуває покарання, його прав та умов тримання під вартою, відповіді всіх відповідачів по справі на його численні запити, скарги, запити його представників, адвокатів є формальною відпискою, яку державні органи часто виконують в термін, встановлений відповідним законодавством. У зв`язку з незабезпеченням дотримання і порушенням прав, гарантованих йому Конвенцією про захист прав людини і основних свобод, законами України «Про попереднє ув`язнення», Кримінально-виконавчим кодексом України та іншими законодавчими актами та з метою припинити небезпечну для нього поведінку з боку різних суб`єктів владних повноважень і в решті врятувати своє життя він звернувся за захистом своїх прав та інтересів до суду.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2019 року адміністративний позов громадянина Республіки Арменії ОСОБА_1 в частині вимог щодо:
1. Визнання протиправними і упередженими дії Вінницької установи виконання покарань № 1 щодо ОСОБА_1 , які полягають:
- у порушенні абз.10 ч.2 ст.8 Закону України «Про попереднє ув`язнення», а саме в утриманні ОСОБА_1 разом з особами, що раніше працювали в органах внутрішніх справ, Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, служби безпеки, прокуратури, юстиції, Державній кримінально-виконавчій службі України, в суді;
- у порушенні абз.5 ч.2 ст.8 Закону України «Про попереднє ув`язнення», а саме в утриманні ОСОБА_1 разом з особами, які раніше притягувались до кримінальної відповідальності;
- у порушенні ч.1 ст.8 Закону України «Про попереднє ув`язнення», а саме в утриманні ОСОБА_1 в одиночній камері;
- у порушенні ч.ч.1, 2 ст.11 Закону України «Про попереднє ув`язнення», а саме у невідповідності побутових умов утримання ОСОБА_1 відповідним санітарно-гігієнічним правилам;
- у фальсифікації протоколів про застосування дисциплінарних стягнень до ОСОБА_1 шляхом поміщення в карцер на максимальний строк.
2. Визнання протиправними і відміни дисциплінарнихі стягнень, накладених на ОСОБА_1 у період його утримання у Вінницькій установі виконання покарань № 1.
3. Визнання протиправними дій Київського слідчого ізолятора:
- щодо його розміщення на спеціальний пост Київського слідчого ізолятора в період з 08.11.2012р. по 21.04.2013р;
- щодо переміщення ОСОБА_1 по території Київського слідчого ізолятора в супроводженні закріплених працівників Київського слідчого ізолятора, двох співробітників спеціального підрозділу в масках і кінолога зі службовою собакою у період з 13.10.2011 по 13.06.2013;
- про визнання протиправними дій Київського слідчого ізолятора щодо його побиття 24.11.2012 співробітниками спеціального підрозділу в масках;
- про недопущення до нього 09.01.2013р. адвоката Петренко І.Л.;
- щодо фальсифікації протоколів про застосування до нього дисциплінарних стягнень у вигляді поміщення в карцер на максимальні строки, застосування під надуманими приводами цих стягнень у вигляді поміщення в карцер на Новий рік та на дні народження, а також оскарження дисциплінарних стягнень, накладених на ОСОБА_1 протягом його перебування в Київському слідчому ізоляторі;
4. Визнання протиправною і скасування вказівки першого заступника начальника Управління Державної пенітенціарної служби України в м.Києві та Київській області Шейкіна І.В. від 13.11.2012 № 10-5156 в частині, що стосується ОСОБА_1 
- залишено без розгляду.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2019 року даний адміністративний позов - задоволено частково.
Визнано протиправними дії Київського слідчого ізолятора щодо незабезпечення ОСОБА_1 столом та лавами в камерах Київського слідчого ізолятора, де він утримувався з 27.10.2013р. по 15.02.2014р.
Визнано протиправними дії Бердичівської виправної колонії № 70 стосовно відмови ОСОБА_1 в наданні 02.09.2013 р. та 02.10.2013р. побачень з адвокатом Зайцевою М.О.
Визнано протиправними дії Бердичівської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Житомирській області № 70 щодо невідповідності побутових умов утримання ОСОБА_1 .
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Приймаючи вказане рішення, суд виходив з того, що перевіркою Бердичівської міжрайонної прокуратури було встановлено невідповідність у деяких приміщеннях Колонії № 70 нормам температури на 1-1,5 градусів та вологості на 10-13 відсотків. Відмовляючи в задоволенні решти позовних вимог, суд вважав їх безпідставними та недоведеними.
На вказане рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог позивач подав апеляційну скаргу.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2020 року у відкриття апеляційного провадження за вказаною скаргою було відмовлено через пропуск строку звернення до суду.
Постановою Верховного Суду від 31 травня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2020 року скасовано, а справу №826/1411/14 направлено до цього ж суду для продовження розгляду.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2021 року відкрито апеляційне провадження за скаргою позивача та призначено справу до розгляду у відкрите судове засідання на 13 липня 2021 року.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2021 року постановлено перейти до розгляду справи в порядку письмового провадження.
27 липня 2021 року від представника позивача надійшло клопотання про призначення справи до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні.
Дане клопотання обґрунтоване тим, що апеляційний розгляд вказаної справи має надзвичайно важливе значення для позивача, оскільки стосується фактів порушення його прав та умов його тримання в різних установах пенітенціарної служби за значний період часу. Сама справа є досить складною для розгляду в порядку письмового провадження, оскільки має багатоепізодичний характер, великий обсяг матеріалів щодо вчинених стосовно позивача порушень та неправомірних дій.
Окрім того, в справі налічується сім відповідачів, частина з яких припинені як юридичні особи або перебувають у процесі припинення, що також потребує від суду апеляційної інстанції з`ясування вказаних обставин та винесення відповідних процесуальних рішень.
За таких обставин, з урахуванням фактичних обставин справи, з огляду на її складність, кількість учасників, враховуючи її важливість для сторін, вказана справа є складною для розгляду в порядку письмового провадження.
Для повного та об`єктивного судового розгляду викладені учасниками справи обставини потребують з`ясування та перевірки апеляційним судом безпосередньо в судовому засіданні з можливістю сторін надати відповідні пояснення та звернути увагу колегії суддів на наявні в матеріалах справи докази.
Відтак існує об`єктивна необхідність призначити справу до розгляду у відкритому судовому засіданні з можливістю учасників справи публічно висловити свої аргументи, задати питання один одному, повідомити суду свої доводи та міркування щодо питань, які виникнуть в ході судового розгляду.
Суд, оцінивши доводи даного клопотання, враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, дійшов висновку, що у його задоволенні слід відмовити.
Зокрема, суд зазначає, що за час перебування справи у суді першої інстанції від жодної із сторін не надходили пояснення, відмінні від тих, що були надані в суді першої інстанції, під час вивчення матеріалів справи суд дійшов висновку про достатність наявних у ній доказів для вирішення спору по суті. Окремо суд наголошує на тому, що на підставі статей 79 та 308 КАС України суд апеляційної інстанції не приймає нові докази та пояснення від сторін, за виключенням виняткових випадків, наявність яких заявником наразі не доведено. Щодо посилання заявника не необхідність надання можливості учасникам справи публічно висловити свої аргументи, задати питання один одному, повідомити суду свої доводи, то суд зауважує, що у жодне відкрите засідання, призначене апеляційним судом, відповідачі не з`являлися, зацікавленості в особистій участі у розгляді справи не засвідчували, сам заявник, як представник позбавленого волі позивача, до суду не з`явився, пославшись на участь у судовому засіданні в Господарському суді м. Києва, що може свідчити про те, що розглядувана справа не є пріоритетною та такою, що має надзвичайно важливе значення як для позивача, так і для його представника.
Таким чином, призначивши справу у відкрите судове засідання на 13 липня 2021 року, суд фактично надавав можливість учасникам справи бути присутніми у відкритому судовому засіданні, однак останні своїм правом не скористалися.
Міністерство юстиції України подано відзив на апеляційну скаргу в частині вимог до Державної пенітенціарної служби України, наполягало на їх безпідставності, стверджувало про відсутність протиправності дій ДПтС України, які полягають у приховуванні незаконних дій Вінницької установи виконання покарань № 1, Київського слідчого ізолятора, Бердичівської виправної колонії № 70, управління Державної пенітенціарної служби України в місті Києві та Київській області стосовно апелянта.
Особисто позивачем було надіслано до суду заперечення на відзив на апеляційну скаргу, які, як і апеляційна скарга, викладені російською мовою. Відповідно до ч.1 статті 15 КАС України судочинство і діловодство в адміністративних судах провадиться державною мовою. Відповідно до статті 10 Конституції України державною мовою в Україні є українська мова.
Колегія суддів врахувала, що позивач не є громадянином України, за його твердженням не володіє українською мовою, перебуває у місцях позбавлення волі та, відповідно, має обмежені можливості, разом з тим, зазначає, що згідно ч.4 статті 15 КАС України учасники судового процесу, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право користуватися при цьому послугами перекладача, а також інститутом представництва. Треба зазначити, що передбачена чинним законодавством України вимога щодо подання процесуальних документів державною мовою не є звуженням прав позивача чи дискримінацією останнього за мовною ознакою, оскільки крім послуг перекладача, на законодавчому рівні закріплені державні гарантії щодо надання безоплатної правової допомоги.
В той же час, суд врахував, що позивач посилався на неспроможність та суперечливість доводів, викладених Мінюстом у відзиві на скаргу, порушення його прав та незаконність оскаржуваного рішення.
Також у вказаних запереченнях позивач просив здійснювати розгляд справи у режимі відеоконференції, проте, з підстав, зазначених вище, таке клопотання залишається без задоволення.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м.Махарадзе, Республіка Грузія, національність - курд езіт, громадянин Вірменії, освіта середня, неодружений.
За підозрою вчинення злочину затриманий 12.07.2010р.
18.03.2011р. взятий під варту на підставі постанови Шевченківського районного суду м.Києва від 19.03.2011р.
Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.11.2012р, який набув законної сили 22.04.2013р, ОСОБА_1 засуджений до довічного позбавлення волі з конфіскацією належного йому майна за статтями 27 ч.3, 70, 263 ч.1, 348, 115 ч.2 .п.1, 6, 8, 11, 12 КК України.
Початок строку покарання 12.07.2010р.
Як вбачається з листа прокуратури м.Києва від 13.03.2014р № 16-11096-12, адресованого представнику Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини - керівнику Департаменту з питань реалізації національного превентивного механізму Бєлоусову Ю.Л. рішенням комісії з питань розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі в м.Києві та Київській області (протокол від 08.05.2013 № 28), засудженому ОСОБА_1 визначено вид установи виконання покарань - виправна колонія максимального рівня безпеки із відбування покарання у приміщеннях камерного типу (а.с.43 т.3).
З 28.03.2011р по 13.10.2011р ОСОБА_1 перебув у Вінницькій установі виконання покарань № 1.
З 13.10.2011 р до 13.06.2013р, а також з 27.10.2013р до 15.02.2014р ОСОБА_1 перебував в Київському слідчому ізоляторі.
З 13.06.2013р до 24.10.2013р, а також з 05.04.2014р по даний час - ОСОБА_1 перебуває у Бердичівській виправній колонії № 70.
11.07.2013р. та 25.07.2013р. перебував у Житомирській установі виконання покарань № 8.
Вважаючи дії відповідачів протиправними, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.
Згідно ч.1, 2 статті 7 Кримінально-виконавчого кодексу України держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку.
Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.
За нормами ч.1 статті 8 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджені мають право:
на отримання інформації про свої права і обов`язки, порядок та умови виконання та відбування призначеного судом покарання. Адміністрація установи чи органу, який виконує покарання, зобов`язана надати засудженим зазначену інформацію, а також ознайомлювати їх із змінами порядку і умов відбування покарань;
на гуманне ставлення до них та на повагу їх людської гідності; засуджені не повинні підлягати жорстокому, нелюдському або такому, що принижує їх гідність, поводженню. Заходи впливу можуть застосовуватися до засуджених виключно на підставі закону; засуджені не можуть бути піддані медичним або іншим подібним дослідженням незалежно від їх згоди;
звертатися відповідно до законодавства з пропозиціями, заявами і скаргами до адміністрації органів і установ виконання покарань, їх вищестоящих органів, до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Європейського суду з прав людини, а також інших відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна, до уповноважених осіб таких міжнародних організацій, суду, органів прокуратури, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань. Відповідні звернення (кореспонденція) подаються до адміністрації установи виконання покарань. Про отримання адміністрацією звернення (кореспонденції) засудженому видається талон-підтвердження. Протягом трьох діб (а у випадках, встановлених законодавством, протягом однієї доби) з часу видачі талона-підтвердження зазначене звернення (кореспонденція) направляється адресату;
давати пояснення і вести листування, а також звертатися з пропозиціями, заявами і скаргами рідною мовою. Відповіді засудженим даються мовою звернення. У разі відсутності можливості дати відповідь мовою звернення вона дається українською мовою з перекладом відповіді на мову звернення, який забезпечується органом або установою виконання покарань;
на охорону здоров`я в обсязі, встановленому Основами законодавства України про охорону здоров`я, за винятком обмежень, передбачених законом. Охорона здоров`я забезпечується системою медико-санітарних і оздоровчо-профілактичних заходів, а також поєднанням безоплатних і платних форм медичної допомоги. Засудженому гарантується право на вільний вибір і допуск лікаря для отримання медичної допомоги, у тому числі за власні кошти. Засуджені, які мають розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів чи інших одурманюючих засобів, можуть за їх письмовою згодою пройти курс лікування від зазначених захворювань;
на соціальне забезпечення, у тому числі й на оформлення пенсій, відповідно до законів України;
отримувати у встановленому законом порядку передачі (окрім речей, що засудженим заборонено мати при собі законом, зокрема зброї, наркотичних або психотропних речовин, прекурсорів);
на оплачувану працю згідно із законодавством про працю. Законодавство про працю поширюється на засуджених у частині, що стосується умов праці;
на здійснення свободи сповідувати будь-яку релігію або виражати переконання, пов`язані із ставленням до релігії, у тому числі на вільний вибір і допуск священнослужителя для відправлення релігійних таїнств і обрядів, за винятком обмежень, передбачених цим Кодексом;
на належне матеріально-побутове забезпечення у порядку, встановленому цим Законом та нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України;
на отримання копій документів з їхніх особових справ та інших, пов`язаних з реалізацією їхніх прав, документів у порядку, встановленому Міністерством юстиції України. 
Щодо визнання протиправними дій Київського слідчого ізолятора стосовно ОСОБА_1 , що полягають в переміщенні ОСОБА_1 по території Київського слідчого ізолятора у супроводженні співробітників підрозділу Київського воєнізованого формування в масках і кінолога зі службовою собакою в період з 27.10.2013р по 15.02.2014р. та у неможливості передачі ОСОБА_1 продуктів, ліків і наданні йому першої медичної допомоги без присутності співробітників підрозділу Київського військового воєнізованого формування в масках, а також щодо вимог про визнання протиправною і скасування вказівки заступника начальника управління Державної пенітенціарної служби України в м.Києві і Київській області від 28.10.2013р № 10-5166, суд зазначає таке.
Як вбачається з матеріалів справи, супроводження ОСОБА_1 під час переміщення по території Київського слідчого відповідними працівниками воєнізованого формування, а також кінолога із собакою здійснювалося на підставі вказівки начальника управління Державної пенітенціарної служби України в м.Києві та Київській області від 28.10.2013р № 10-5166 (а.с18 т.6), адресованої начальнику Київського слідчого ізолятора та командиру Київського МВФ.
Згідно цієї вказівки з метою здійснення належного контролю, надійної охорони засудженого ОСОБА_1 та інших осіб, які утримуються в Київському слідчому ізоляторі та виношують наміри скоїти втечу з-під варти, ухилитись від кримінальної відповідальності, а також схильні до підкупу персоналу, слідчого ізолятора начальника Київського слідчого ізолятора та командира Київського МВФ зобов`язано здійснювати виведення, зокрема, засудженого ОСОБА_1 на слідчі дії, санобробку, прогулянку та інші необхідні переміщення лише у супроводі закріплених працівників слідчого ізолятора, двох співробітників підрозділу воєнізованого формування та кінолога із службовою собакою. Також зазначено про необхідність закріпити двох відповідних працівників для приймання всіх посилок, передач (бандеролей), які надійшли на ім`я ОСОБА_1 , а також для їх контрольного огляду та видачі. Проведення спеціальних заходів зобов`язано здійснювати в суворій відповідності до п.6.8 Положення про територіальне (міжрегіональне) воєнізоване формування ДКВС України, яким передбачено; право особового складу Київського МВФ використовувати засоби індивідуального захисту частин тіла (маски).
Надалі вказівкою начальника управління Державної пенітенціарної служби в м.Києві та Київській області від 14.01.2013р № 10-162 з огляду на те, що поведінка засудженого ОСОБА_1 не викликає занепокоєння щодо втечі з місць позбавлення волі начальника Київського слідчого ізолятора та командира МПСП зобов`язано здійснювати виведення названого засудженого на слідчі дії, санобробку, прогулянку та інші необхідні переміщення лише в супроводі закріплених працівників слідчого ізолятора та кінолога зі службовою собакою.
Частиною 2 статті 21 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» встановлено, що законні вимоги та розпорядження посадових і службових осіб Державної кримінально-виконавчої служби України є обов`язковими для виконання. Невиконання законних вимог і розпоряджень цих осіб та втручання в їх діяльність тягне за собою відповідальність, передбачену законом.
Тобто, посадові особи управління Державної пенітенціарної служби України в м.Києві та Київській області наділені правом надавати законні вимоги та вказівки підпорядкованим особам та установам.
Київський слідчий ізолятор та Київське МВФ перебувають у підпорядкуванні управління Державної пенітенціарної служби України в м.Києві та Київській області.
Статтею 12 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» визначено, що воєнізовані формування - підрозділи, які відповідно до закону діють у складі органів і установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, призначені для їх охорони та запобігання і припинення дій, що дезорганізують роботу виправних установ.
Положенням про територіальне (міжрегіональне) воєнізоване формування Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 03 липня 2013 року № 1325/5, до функцій зазначеного воєнізованого формування віднесено:
- участь в організації переміщення особливо небезпечних засуджених та засуджених до довічного позбавлення волі до місць відбування покарань (п.3.4);
- участь у заходах з організації охорони об`єктів ДКВС України (п.3.5);
- проведення оглядів і обшуків території житлової та виробничої зон, речей засуджених і осіб, узятих під варту, оглядів інших осіб та їх речей, транспортних засобів, які знаходяться на території об`єктів ДКВС України, на якій встановлені режимні вимоги, а також вилучення заборонених речей і документів п.3.8);
- забезпечення правопорядку, додержання встановленого законом та іншими нормативно-правовими актами порядку виконання і відбування покарання в УВП і СІЗО та на прилеглій до них території (п.3.9);
- забезпечення безпеки засуджених і осіб, узятих під варту, персоналу і громадян, які перебувають на об`єктах ДКВС України (п.3.10).
Згідно статті 19 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби під час виконання завдань з виконання кримінальних покарань у межах повноважень, визначених цим Законом, мають право в порядку і випадках, передбачених Кримінально-виконавчим кодексом України, Законом України "Про міліцію" та іншими законами України, застосовувати фізичну силу, використовувати  службових собак, а також зберігати, носити спеціальні засоби і зброю, використовувати і застосовувати їх самостійно або у складі підрозділів.
Отже, як вірно зазначено судом першої інстанції, чинним законодавством України передбачено можливість участі співробітників воєнізованих формувань Державної виконавчо-кримінальної служби України з використанням службових собак у забезпеченні безпеки засуджених і осіб, узятих під варту, персоналу і громадян, які перебувають на об`єктах ДКВС України, що дає підстави для висновку про можливість супроводження такими особами разом із службовими собаками засудженого ОСОБА_1 під час його переміщення по території Київського слідчого ізолятора.
Зважаючи на негативну характеристику засудженого ОСОБА_1 під час його перебування у Київському слідчому ізоляторі, його перебування на профілактичному обліку як особи, схильної до скоєння втечі, правомірними є дії управління Державної пенітенціарної служби в м.Києві та Київській області щодо видання оскаржуваної вказівки.
Тобто, дії працівників Київського слідчого ізолятора по переміщенню на території ізолятора у супроводженні співробітників воєнізованого формування в масках та з кінологом зі службовою собакою вчинені ними в межах повноважень, передбачених чинним профільним законодавством.
Визначення наявності підстав для застосування таких повноважень є дискреційними повноваженнями уповноважених посадових осіб ізолятора і не можуть оцінюватися судом адміністративної юрисдикції. В той же час, безпідставність таких дій відповідача позивачем не доведена, як і не доведено, що оскаржувані дії працівників Київського слідчого ізолятора порушують права позивача.
Щодо позовних вимог про порушення ч.ч.1, 2 статті 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення», а саме невідповідність побутових умов утримання ОСОБА_1 відповідним санітарно-гігієнічним правилам суд зазначає наступне.
Частинами 1, 2 статті 11 Закону «України «Про попереднє ув`язнення» визначено, що особам, взятим під варту, забезпечуються побутові умови, що відповідають правилам санітарії та гігієни. Норма площі в камері для однієї взятої під варту особи не може бути менше 2,5 квадратного метра.
З листа прокуратури м.Києва від 13.03.2014р № 16-11096-12, адресованого представнику Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини - керівнику Департаменту з питань реалізації національного превентивного механізму Бєлоусову Ю.Л., вбачається, що засуджений ОСОБА_1 утримувався в камерному приміщенні № 141 для засуджених до довічного позбавлення волі (сектор максимального рівня безпеки Київського слідчого ізолятора). Камера перебуває в технічно справному стані. Щотижня йому надавалася можливість приймати душ. Заступник начальника Київського слідчого ізолятора Долгій І.Ю. під час перевірки повідомив, що ОСОБА_1 отримує харчування згідно встановлених норм за розпорядком установи. Якість харчування перевірялася черговим помічником начальника установи та черговим фельдшером (а.с.43-44 т.3).
Згідно листа Державної пенітенціарної служби від 23.12.2013р № 2/2/2-6909-13/С-4468/1 на адресу представнику Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини - керівнику Департаменту з питань реалізації національного превентивного механізму Бєлоусову Ю.Л., побутові умови утримання засудженого ОСОБА_1 відповідають правилам санітарії та гігієни. Камера, де він утримується має задовільний технічний стан, забезпечена необхідним інвентарем та обладнанням, у тому числі для вживання їжі та відпочинку (а.с.132-133 т.3).
Розміри вікна забезпечують доступ денного світла, свіжого повітря. У камері є відгороджений санвузол, температурний режим в камері підтримується в межах 18-20 градусів С. 06.11.2013 р в камері ОСОБА_1 мало місце засмічення санвузла, вжито заходів щодо прочищення каналізаційної системи. Порушень законодавства щодо умов утримання не виявлено.
З висновку управління Державної пенітенціарної служби України в м.Києві та Київській області від 11.12.2013р. за матеріалами перевірки скарги ув`язненого ОСОБА_1 щодо комунально-побутових умов та безпідставного супроводу співробітниками підрозділу воєнізованого формування при переміщенні на слідчі дії, санобробку, прогулянку інше вбачається, що матеріально-побутові та санітарні умови утримання ОСОБА_1 відповідають установленим правилам утримання, технічний стан приміщень задовільний. В камері, де утримується ОСОБА_1 , є умови для підтримання особистої гігієни. Освітлення камери у справному стані. Миття в лазні згідно з графіком, на території лазні працює перукарня, послугами якої ОСОБА_1 не користується (а.с.134-135 т.3).
Згідно з довідкою Київського слідчого ізолятора (а.с.136 т.3), засуджений ОСОБА_1 утримувався в камері 142, яка обладнана умивальником, санвузлом, все в робочому стані, є проточна вода. Відповідно до затвердженого графіка раз на тиждень здійснюється санобробка камери.
Відповідно до довідки Київського слідчого ізолятора від 24.02.2012 р будівлі, в яких розташовані камери, використовуються значний період часу. Корпусу для засуджених більше 100 років, корпусу для ув`язнених - більше 80 років. У в`язку з цим стан деяких камерних приміщень потребує проведення капітального ремонту. Керівництвом слідчого ізолятору постійно вживаються заходи, спрямовані на покращення технічного стану будівель. Постійно проводиться просушка стін, обробка уражених грибком поверхонь дезінфекційними та протигрибковими засобами. В камерних приміщеннях установи проводяться ремонтні роботи. Незважаючи на тривалий термін експлуатації обладнання водопровідних та каналізаційних мереж, співробітниками Київського слідчого ізолятора, які відповідають за справний технічний стан даних мереж, постійно проводяться профілактичні огляди та поточні ремонти вказаних мереж: прочистка каналізаційних труб, усунення течій, заміна непрацюючих сантехнічних вузлів та деталей.
Матеріально-побутові та санітарні умови відповідають вимогам тримання, технічний стан приміщення, де утримувався ОСОБА_1 , задовільний. У камерах є необхідні умови для підтримання особистої гігієни. Температурний режим та вологість повітря відповідають вимогам законодавства. Щотижнево ОСОБА_1 надавалась можливість приймати душ та проводилось прання білини. Прилади освітлення знаходились у справному стані та забезпечували достатнє для опрацювання документів та для читання освітлення (а.с.51 т.3).
Листом прокуратура м.Києва від 27.12.2013р № 16-11036-12 повідомила представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини - керівнику Департаменту з питань реалізації національного превентивного законодавства Бєлоусову Ю.Л., що підтверджено забезпечення в Київському слідчому ізоляторі засудженого ОСОБА_1 триразовим харчуванням, щоденною прогулянкою, санітарною обробкою, постільними речами, іншими видами матеріально-побутового забезпечення. В камері є телевізор. Обладнання камери в робочому стані (а.с.137-138 т.3).
Відтак, з огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вказані позивачем доводи про невідповідність побутових умов його утримання санітарно-гігієнічним нормам не знайшли свого підтвердження.
Щодо доводів позивача про необґрунтовані протиправні відмови працівників Київського слідчого ізолятора надати йому в камеру стіл із стільцем для роботи з документами, то позов в цій частині задоволений шляхом виходу за межі та визнання протиправними дії Київського слідчого ізолятора щодо незабезпечення ОСОБА_1 у камерах, де він утримувався з 27.10.2013р по 15.02.2014р, необхідними столом та лавами, а Київським слідчим ізолятором апеляційна скарга не подавалася, у зв`язку з чим суд не надає оцінки рішенню у вказаній частині.
Згідно довідки Київського слідчого ізолятора від 24 лютого 2014 року за час перебування в Київському слідчому ізоляторі ОСОБА_1 утримувався в камерних приміщеннях №№ 344, 165, 290, 15, 142, 200, 214а, 157, 293, 18, 139, 141, які обладнані місцем для сидіння, створені умови для роботи з документами та умови для приймання їжі, відпочинку. Камери обладнані меблями, інвентарем і предметами відповідно до Переліку, що міститься в додатку 5 до Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25.12.2003р. № 275 (а.с.51 т.3).
Статтею 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» визначено, що особам, взятим під варту, забезпечуються побутові умови, що відповідають правилам санітарії та гігієни.
Відповідно до ч.1 статті 115 Кримінально-виконавчого кодексу України особам, які відбувають покарання у виправних і виховних колоніях, створюються необхідні житлово-побутові умови, що відповідають правилам санітарії та гігієни.
Відповідно до пункту 17 Правил розпорядку установ виконання покарань камери, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25.12.2003р № 275, для тримання осіб, які відбувають покарання у виді арешту, довічного позбавлення волі, та ПКТ виправних колоній забезпечуються інвентарем та іншими предметами за нормами, установленими переліком (додаток 5 до цих Правил).
Норма забезпечення меблями, інвентарем і предметами господарчого призначення виправної колонії максимального рівня безпеки, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 27.02.2012р № 118/5 «Про затвердження Порядку забезпечення, обліку та експлуатації меблів, інвентарю і предметів господарчого призначення та норм їх забезпечення і експлуатації в установах виконання покарань і слідчих ізоляторах Державної пенітенціарної служби України», передбачає, що в камері для засуджених до арешту, тих, що утримуються в дільниці посиленого контролю, секторі максимального рівня безпеки, для засуджених до довічного позбавлення волі та тих, кому вироком суду призначено термін відбування покарання у приміщенні камерного типу для осіб чоловічої статі мають розміщуватись: ліжко металеве - шт. 1 на особу; стіл - шт.1; лава на довжину стола - шт.1; шафа особиста - шт. 1 на дві особи; гучномовець 1; бак для питної води ємністю 15 л з водорозбірним краном, кришкою, кухлем і тазом - компл. 1; підставка під бак для питної води - шт. 1; телевізор - шт.1; підставка під телевізор - шт.1; санвузол (відгороджений) - шт.1; унітаз (вічко) - шт.1; змивний бачок - шт.1; умивальник (для чоловіків) - шт.1; кран водорозбірний (для чоловіків) - шт.1; ванна для миття ніг (для чоловіків) - шт.1; умивальник зі змішувачем (для жінок) - шт.1; піддон з душовою сіткою на гнучкому шлангу (для жінок) - компл.1; дзеркало на умивальник - шт.1; полиця настінна для туалетних речей - шт.1; вішалка настінна на 2 гачки на умивальник - шт.1; килимок гумовий - шт.2; урна для сміття - шт.1; інвентар для прибирання.
Слід зауважити, що вказаний перелік містить стіл та лаву на довжину столу та не передбачає наявності окремого столу для роботи з документами та стільця.
При цьому, згідно довідки Київського СІЗО за 2014 рік (а.с. 6-7 т.7) камерні приміщення № 142, 143, в яких з 27.10.2013 по 15.02.2014 утримувався ОСОБА_1 , обладнані такими предметами: ліжко металеве (1 на особу); тумбочка (1 на дві особи); полиця для туалетних речей (1); полиця для зберігання продуктів харчування (1); вішалка настінна на 3-5 гачків (1); гучномовець (1); кран водогінний (1); санвузол (відгороджений) (1); урна для сміття (1).
Тобто, всупереч вищевказаним нормам забезпечення меблями камер, де утримуються особи, засуджені до довічного позбавлення волі, в камері ОСОБА_1 відсутні стіл з лавою на довжину столу, що є порушенням законодавства.
Проте, відсутність у вказаному переліку окремого столу для роботи з документами, а також стільця, унеможливлює надання цих меблів в камеру на вимогу особи, засудженої до довічного позбавлення волі.
Стосовно посилання позивача на порушення ч.1 статті 107, ч.5 статті 110 Кримінально-виконавчого кодексу України щодо порушення права на телефонні розмови, зокрема, шляхом відмови в можливості зателефонувати хворій матері.
Як вбачається з матеріалів справи, адвокат позивача ОСОБА_3 звернулася до Київського слідчого ізолятора із адвокатським запитом від 08.11.2013р № 114/7 (а.с.64 т.1) стосовно надання інформації про підстави позбавлення можливості засудженого ОСОБА_1 на телефонні розмови.
Листом від 18.11.2013р № 24963 (а.с.66 т.1) адвоката Петренко І.Л. повідомлено про те, відповідно до п.3.6 Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 18.03.2013 року № 460/5, засуджені до позбавлення волі, вироки щодо яких набрали законної сили, які на підставі ст.90 Кримінально-виконавчого кодексу України тимчасово залишені в СІЗО або переведенні до СІЗО з арештного дому, виправного центру, дисциплінарного батальйону або колонії, в разі обрання щодо них запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у зв`язку з іншим кримінальним провадженням або в разі прийняття рішення про тимчасову видачу іншій державі тримаються відповідно до Закону України «Про попереднє ув`язнення». Одержання цими особами посилок і передач, а також купівля ними продуктів харчування і предметів першої необхідності здійснюються в порядку, встановленому Кримінально-виконавчим кодексом України для призначеного їм рівня безпеки виправної колонії. Вимоги вказаних законів та нормативно-правових актів не передбачають телефонні розмови засуджених, які тимчасово переведені до слідчого ізолятора.
Згідно ч.1 статті 107 Кримінально-виконавчого кодексу України, засуджені до позбавлення волі мають право в порядку, встановленому цим Кодексом і нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України, здійснювати листування з особами, які знаходяться за межами колоній, вести з ними телефонні розмови, у тому числі у мережах рухомого (мобільного) зв`язку, користуватися глобальною мережею Інтернет.
Згідно ч.5 статті 110 цього Кодексу засудженим надається право на телефонні розмови без обмеження їх кількості під контролем адміністрації. Телефонні розмови оплачуються з особистих коштів засуджених.
Пунктом 46 Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань визначено, зокрема, що засудженим за нормами, установленими Кримінально-виконавчим кодексом України дозволяються короткострокові і тривалі побачення та телефонні розмови. Побачення і телефонні розмови між засудженими, які перебувають в установах виконання покарань, не дозволяються.
Начальник установи, як виняток, з метою виховного впливу може надати короткострокове побачення з родичами або телефонну розмову засудженим, яких тримають у ПКТ (ОК), ДІЗО або карцері.
Адміністрація установи за наявності технічної можливості забезпечує надання засудженим телефонних розмов, які проводяться за рахунок засудженого і під контролем представника адміністрації, згідно з графіком у неробочий час. Для проведення телефонних розмов використовується телефон чергової частини установи або встановлюється таксофон. Факт надання розмови засудженим реєструється у спеціальному журналі.
Як вбачається з  доповідної записки від 26.08.2014, адресованої Голові Державної пенітенціарної служби України (а.с.233-236 т.6), співробітниками цього державного органу перевірялись скарги засудженого ОСОБА_1 стосовно відмови адміністрації Бердичівської виправної колонії № 70 йому в наданні можливості 19.07.2014 здійснити телефонний дзвінок через відсутність закордонного телефонного зв`язку. За наслідками перевірки факту звернення позивача щодо надання можливості у той день здійснити телефонний дзвінок не виявлено. У письмовому поясненні начальник сектору та начальник відділення СПС для утримання засуджених до довічного ув`язнення Бердичівської виправної колонії № 70 пояснили, що засудженим сектору довічного позбавлення волі надаються телефонні розмови, які провадяться за рахунок засудженого під контролем представників адміністрації. Згідно з графіком телефонні розмови надаються з 9:00 до 11:00 год., з 15:00 год. до 17:00 год. Факт надання телефонної розмови реєструється в спеціальному журналі, який знаходиться в черговій частині. При цьому згідно з указаним журналом засуджений ОСОБА_1 неодноразово здійснював телефонні дзвінки із таксофону по території Російської Федерації та Республіки Арменія.
З журналу обліку засуджених до довічного позбавлення волі, яким надаються платні телефонні розмови, розпочатого з 05.05.2013, вбачається надання засудженому ОСОБА_1 низки телефонних розмов (а.с.214-218 т.6), які здійснюються відповідно до установленого графіка (а.с.219 т.6) та списку (а.с.220 т.6). 
Згідно доповідної записки управління внутрішньої безпеки та протидії корупції ДПС України від 25.09.2012 № 8/2-5047-13/ко-3765, А-3633/1 (а.с161-162 т.1), адресованої першому заступнику Голови ДПС України генерал-лейтенанту внутрішньої служби Сидоренку С.М., в Бердичівській виправній колонії № 70 встановлено таксофони, з яких засуджені мають право телефонувати рідним чи близьким, згідно із затвердженим графіком та під контролем представника адміністрації, при цьому факт надання розмови засудженому реєструється у спеціальному журналі.
Бердичівською виправною колонією № 70 не заперечується ненадання позивачу у період з 24.09.2013 по 27.09.2013 року можливості користуватися телефонним зв`язком.
З листа Державної пенітенціарної служби України від 15.01.2014 № 8/1-257-14/3-5556 (а.с.90-94 т.1), адресованого адвокату Зайцевій М.О., вбачається що обмеження телефонних переговорів засуджених до довічного позбавлення волі у період з 24.09.2013 по 27.09.2013 мало місце внаслідок несправного стану таксофонного апарату, який розміщений на території сектору для тримання засуджених до довічного позбавлення волі. Після проведення відповідних ремонтних робіт (проведено заміну плати з акумуляторною батареєю) співробітником ВАТ «Укртелеком» 27.09.2013 роботу даного таксофону було відновлено. Будь-яких умисних дій, які могли стати наслідком несправності роботи зазначеного таксофонного апарату не виявлено.
Актом Бердичівської виправної колонії № 70 від 27.09.2013 (а.с.26 т.5) підтверджується, що 27.09.2013 проведено ремонт таксофонного апарата, який встановлено в секторі довічного позбавлення волі , під час якого проведено заміну плати з акумуляторною батареєю. 
З урахуванням наведеного, суд вважає, що доводи ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження та спростовуються наявними у справі доказами.
Щодо посилання позивача на неправомірність установлення над прогулянковими двориками № 1, № 2, № 3 сектора максимального рівня безпеки Київського слідчого ізолятора, де утримувався ОСОБА_1 , приладів для приглушення сигналів мобільного зв`язку, які характеризуються сильним випромінюванням та негативно впливають на його здоров`я, суд зазначає таке.
Київський слідчий ізолятор зазначив про наявність на його балансі приладу «Пригнічувач мобільних телефонів Y-2000», який з жовтня 2011 року перебуває в неробочому стані, на підтвердження чого суду надано копію довідки від 24.02.2014р. Згідно цієї довідки прилад «Пригнічувач мобільних телефонів Y-2000», вироблений 14.11.2007, введений в експлуатацію - 24.03.2008, інвентарний номер - 10490908, що перебуває на балансі Київського слідчого ізолятора, є в неробочому стані і знаходиться на складі відділу ІТЗО. Інші пристрої пригнічування мобільного зв`язку на території ізолятора відсутні.
Крім того, згідно акту від 24.02.2014р, складеного відповідними посадовими особами Київського слідчого ізолятора, за результатами комісійного обстеження прогулянкових двориків 5 корпусного відділення Київського слідчого ізолятора, засобів приглушення CGM сигналу в ході перевірки не виявлено.
Таким чином, необґрунтованими є вищевказані вимоги позивача, що зумовлює необхідність відмови в їх задоволенні.
Щодо вимог позивача про визнання незаконним і скасування рішення адміністрації Київського слідчого ізолятора про взяття ОСОБА_1 на профілактичний облік як схильного до протиправних дій та втечі та як схильного до суїциду.
Відповідно до Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18.03.2013р № 460/5, ув`язненим та засудженим надається соціально-психологічна та педагогічна допомога, порядок надання якої визначено розділом VIII цих Правил.
Згідно п.1.5 цього розділу названих Правил, крім основних виховних заходів, у СІЗО проводиться цілеспрямована індивідуально-профілактична робота з виявлення осіб, які належать до груп ризику (схильні до суїциду, втечі, створення конфліктних ситуацій, зі слабкими розумовими здібностями), з попередження конфліктних ситуацій тощо.
З листа Державної пенітенціарної служби України від 15.01.2014 № 8/1-259-14/П-5557 (а.с.77 т1), адресованого адвокату Петренко І.Л., вбачається, що у період перебування ОСОБА_1 у Київському слідчому ізоляторі він перебував на профілактичному обліку як особа, що схильна до скоєння втечі.
Перебування на обліку засудженого ОСОБА_1 як схильного до протиправних дій та втечі зі слідчого ізолятора у зв`язку з отриманням про це оперативної інформації підтверджується довідкою заступника начальника Київського слідчого ізолятора капітана внутрішнього служби Легенького В.П. (а.с.198 т.1).
Згідно довідки старшого оперуповноваженого Київського слідчого ізолятора капітана внутрішньої служби Подзорова О.В. від 14.01.2014р засуджений ОСОБА_1 перебуває на обліку як особа, схильна до втечі згідно з рапортом від 04.11.2012.
В рапорті старшого оперуповноваженого Київського слідчого ізолятора капітана внутрішньої служби Подзорова О.В. від 04.11.2012р, адресованого начальнику Київського слідчого ізолятора, зазначено про наявність в оперативного відділу інформації про те, що низка ув`язнених, в тому числі й ОСОБА_1 , які утримуються в Київському слідчому ізоляторі, виношують наміри скоїти втечу з-під варти та ухилитись від кримінальної відповідальності, з огляду на що запропоновано поставити ОСОБА_1 разом з іншими ув`язненими на оперативно-профілактичний облік як схильних до втечі.
Суд зауважує, відповідні дії є дискреційними повноваженнями відповідача, постановлення на облік позивача жодним чином не порушує його права, тому у задоволенні його вимог про протиправність дій Київського слідчого ізолятора щодо постановки на такий облік необхідно відмовити.
Щодо визнання протиправними і скасування стягнення, накладені на позивача у період його перебування в Київському слідчому ізоляторі .
Згідно п.6.1 Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.03.2013р № 460/5, порядок заходів заохочень і стягнень, що застосовуються до ув`язнених, визначено статтями 14 та 15 Закону України «Про попереднє ув`язнення».
Відповідно до п.6.3 цих Правил правом застосовувати в повному обсязі заходи заохочення і стягнення до ув`язнених користується начальник СІЗО або особа, яка виконує його обов`язки (п.6.3 згаданих Правил).
Заходи заохочення і стягнення у СІЗО можуть також застосовувати перший заступник начальника СІЗО та заступник начальника із соціально-виховної та психологічної роботи, за винятком поміщення ув`язнених до карцеру.
Про виявлене порушення вимог режиму посадовою особою СІЗО складається вмотивований рапорт, який подається на розгляд адміністрації СІЗО. Облік таких рапортів здійснюється у журналі обліку рапортів про порушення ув`язненими і засудженими встановленого режиму тримання (додаток 24), що зберігається у черговій частині СІЗО (п.6.4 Правил).
Пунктом 6.5 Правил визначено, що при призначенні заходів стягнення враховуються причини, обставини і мотиви вчинення порушення, поведінка ув`язненого до вчинення проступку, кількість і характер раніше накладених стягнень, а також пояснення щодо суті проступку. Заходи стягнення мають відповідати тяжкості і характеру провини. Не допускається застосування стягнень, що навмисно завдають особам, яких тримають під вартою, фізичних чи моральних страждань або принижують людську гідність.
Стягнення може бути накладено у строк, що не перевищує десяти діб з дня виявлення проступку, а якщо у зв`язку з проступком проводилась перевірка, то з дня її завершення, але не пізніше ніж через шість місяців з дня вчинення проступку. Накладене стягнення виконується негайно або не пізніше одного місяця з дня його винесення.
Відповідно до статті 132 Кримінально-виконавчого кодексу України за порушення встановленого порядку відбування покарання до засуджених, поміж іншого, може застосовуватися такий захід стягнення як догана.
Згідно із характеристикою на засудженого ОСОБА_1 (а.с.52 т.3), за час перебування в Київському слідчому ізоляторі з 13.10.2011р по 15.02.2014р він зарекомендував себе злісним порушником, заохочень не мав. На заходи соціального та режимного характеру реагує негативно.
Щодо визнання протиправними і упередженими дій Бердичівської виправної колонії № 70, що полягають у порушенні абз.4 ч.1 статті 8 Кримінально-виконавчого кодексу України, а саме, в обмеженні прав позивача на звернення з проханнями і скаргами до адміністрації установи.
Статтею 8 Кримінально-виконавчого кодексу України засудженим надано право, зокрема, звертатися відповідно до законодавства з пропозиціями, заявами і скаргами до адміністрації органів і установ виконання покарань, їх вищестоящих органів, до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Європейського суду з прав людини, а також інших відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна, до уповноважених осіб таких міжнародних організацій, суду, органів прокуратури, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань. Відповідні заяви подаються у двох примірниках, один з яких з відміткою про отримання залишається у засудженого.
Статтею 107 Кримінально-виконавчого кодексу України до прав засуджених до позбавлення волі, поміж іншого, віднесено право здійснювати листування з особами, які знаходяться за межами колоній, подавати пропозиції, заяви і скарги в усній чи письмовій формі від свого імені.
Пункт 23 Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 25.12.2003 № 275, надає право засудженим до довічного позбавлення волі одержувати і надсилати листи без обмеження їх кількості; звертатися з пропозиціями, заявами і скаргами до державних органів, громадських організацій і до службових осіб.
Пунктами 43 та 45 Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 25.12.2003 № 275, визначено порядок відправлення засудженими листів і звернень, які здійснюються тільки через адміністрацію установ виконання покарань.
За твердженням позивача у Бердичівській виправній колонії № 70 відсутній механізм реалізації права засуджених на звернення зі скаргами та проханнями, у нього не приймали звернення для відправлення адресатам.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач та його адвокат неодноразово оскаржували в адміністративному порядку неналежну організацію роботи Бердичівської виправної колонії № 70 з листами та зверненнями громадян. На вказані звернення отримували численні відповіді про відсутність порушень.
Так, листом Державної пенітенціарної служби України від 21.11.2013 № 2/2/1-6200-13/С-4643 (а.с.137-138 т.1), направленим на адресу Київського СІЗО для ознайомлення засудженого ОСОБА_1 , останнього поінформовано про те, що листування засуджених в Бердичівській виправній колонії № 70 здійснюється відповідно до вимог статті 113 Кримінально-виконавчого кодексу України та пунктів 43, 45 Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань. Усі звернення засуджених у встановлені чинним законодавством строки направляються за належністю. Відповіді про наслідки розгляду звернень оголошуються їм під підпис.
Листом Державної пенітенціарної служби України від 15.01.2014 № 8/1-257-14/3-5556 (а.с.90-94 т.1), адвоката Суслова М.О. Зайцеву повідомлено про те, що згідно з «Журналом прийому з особистих питань засуджених сектору довічного позбавлення волі керівництвом установи» із засудженим ОСОБА_1 персонально проведено 38 бесід, у ході яких йому роз`яснювались встановлені вимоги відбування покарання та вирішувались поточні побутові питання; засуджений направляв та отримував кореспонденцію шляхом листування. Зокрема, перебуваючи в установі, він направив 8 листів до різних інстанцій (з них два закритих) та отримав шістдесят один лист; випадків відмови у прийнятті заяв, скарг або кореспонденції від засудженого ОСОБА_1 не виявлено.
Довідкою виконуючого обов`язки начальника відділу нагляду та безпеки Бердичівської виправної колонії № 70 лейтенанта внутрішньої служби Бондара О.П. від 23.10.2013 (а.с.44 т.5) підтверджується, що за неодноразовими зверненнями ОСОБА_1 із заявами та скаргами до адміністрації установи у період з 13.06.2013 по 16.10.2013 адміністрацією установи та представниками Державної пенітенціарної служби України з ним неодноразово проводились бесіди.
Згідно з довідкою начальника відділу нагляду та безпеки Бердичівської виправної колонії № 70 старшого лейтенанта внутрішньої служби Дзюбчика В.Д. (а.с.86-89 т.5) за період з 13.06.2013 по 25.10.2013 на адресу ОСОБА_1 до Київського слідчого ізолятора надійшов 61 лист.
З огляду на вказані докази, суд першої інстанції дійшов вірно висновку про відсутність підстав для визнання протиправними дій Бердичівської виправної колонії № 70 щодо порушення гарантованих законом прав позивача на звернення з проханнями і скаргами.
Щодо доводів про порушення статті 9 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, а саме в обмеженні права сповідувати будь-яку релігію, суд зазначає наступне.
ОСОБА_1 зазначає про порушення Бердичівською виправною колонією № 70 статті 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод з огляду на заборону йому сповідувати будь-яку релігію, зокрема, шляхом носіння бороди, стверджуючи, що носіння бороди жодним чином не суперечить інтересам громадської безпеки, не створює загрози, здоров`ю, правам і свободам інших осіб. Відтак, заборона позивачу носити бороду ущемляє його право сповідувати обрану релігію.
Відповідно до статті 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.
Свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Частиною 1 статті 8 Кримінально-виконавчого кодексу України до основних прав засуджених, зокрема, віднесено право на здійснення свободи сповідувати будь-яку релігію або виражати переконання, пов`язані із ставленням до релігії, у тому числі на вільний вибір і допуск священнослужителя для відправлення релігійних таїнств і обрядів, за винятком обмежень, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 3 статті 107 згаданого Кодексу засуджені зобов`язані: дотримуватися норм, які визначають порядок і умови відбування покарання, розпорядок дня колонії, правомірних взаємовідносин з іншими засудженими, персоналом колонії та іншими особами;утримувати в чистоті і порядку приміщення, дбайливо ставитися до майна колонії і предметів, якими вони користуються при виконанні дорученої роботи, здійснювати за ними належний догляд і використовувати їх тільки за призначенням; виконувати встановлені законодавством вимоги персоналу колонії; виконувати необхідні роботи по самообслуговуванню, благоустрою колонії; дотримуватися санітарно-гігієнічних норм; дотримуватися вимог пожежної безпеки і безпеки праці.
Відповідно до ч.1, 5 статті 128 Кримінально-процесуального кодексу України у колоніях здійснення свободи сповідувати будь-яку релігію або виражати переконання, пов`язані із ставленням до релігії, підлягає лише тим обмеженням, які необхідні для забезпечення ізоляції, громадської безпеки і встановлені цим Кодексом.
Засуджені не мають права, посилаючись на свої релігійні переконання, ухилятися від виконання своїх обов`язків, а також установлених вимог режиму відбування покарання.
Пунктом 95 Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань від 25.12.2003 № 275, визначено необхідність дотримання в установах виконання покарань санітарно-гігієнічних та протиепідемічних правил. У зв`язку з цим засудженим чоловікам забороняється мати бороду, дозволяється мати коротку зачіску.
Відтак, заборона Бердичівської виправною колонією № 70 засудженому до позбавлення волі ОСОБА_1 носити позивачу бороду не зазіхає на свободу віросповідання, а продиктована виключно санітарними правилами, тому є правомірною, відтак, підстави для визнання такої заборони протиправною у суду відсутні.
Щодо переведення ОСОБА_1 щотижня з однієї камери до іншої.
Стверджуючи про щотижневе переведення із однієї камери до іншої, позивач зазначив, що із засобів масової інформації, зокрема, газети «Закон та обов`язок», він дізнався, що в секторі № НОМЕР_1 , де він утримувався, також утримуються засуджені, хворі на туберкульоз та ВІЛ-інфіковані, тому переведення з камери в камеру, де перебував такий хворий, загрожує його здоров`ю та суперечить санітарно-гігієнічним вимогам.
Пунктом 84 Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань передбачено, що засуджені, які злісно порушують режим відбування покарання, можуть бути переведені з дільниці соціальної реабілітації до дільниці ресоціалізації або дільниці посиленого контролю; з дільниці ресоціалізації до дільниці посиленого контролю (додаток 33 до цих Правил). Із звичайного жилого приміщення - в ПКТ колонії максимального рівня безпеки (додаток 34 до цих Правил). Засуджені, які під час перебування в дільниці карантину, діагностики і розподілу, виявили високий ступінь соціально-педагогічної занедбаності і потяг до продовження протиправної поведінки по закінченню терміну тримання у цій дільниці переводяться до дільниці посиленого контролю (додаток 33 до цих Правил).
Частиною 3 статті 88 Кримінально-виконавчого кодексу України визначено, що при переміщенні засуджених під вартою їм забезпечуються необхідні побутові і санітарно-гігієнічні умови.
Пунктом 95 згаданих Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань встановлено, що в установах виконання покарань забезпечується виконання санітарно-гігієнічних та протиепідемічних правил. Зокрема, періодично проводиться дезінфекція водогінних мереж, приміщень для проживання, харчування та інших комунально-побутових та кухонно-складських приміщень. Забезпечується чітка робота пральні, сушильні, перукарні, дезкамери та інших об`єктів комунально-побутового призначення.
При цьому Правила не містять заборон/рекомендацій для установи виконання покарань утримувати засудженого виключно в одній камері, що, дає суду підстави дійти висновку про наявність у Бердичівської виправної колонії № 70 права щодо можливості переміщення засудженого ОСОБА_1 з однієї камери в іншу.
Доводи позивача про ймовірність зараження туберкульозом або ВІЛ спростовується інформацією, що міститься в листі Бердичівської виправної колонії № 70 від 08.08.2013 № 2873 (а.с.106 т.1), адресованому адвокату Суслова М.О. Зайцевій М.О. , відповідно до якої в секторі довічного позбавлення Бердичівської виправної колонії № 70 утримується 1 засуджений, що перехворів туберкульозом. В установі виділена окрема локальна дільниця для засуджених, що хворіли туберкульозом. Ці особи утримуються на загальних підставах. ВІЛ-інфіковані в секторі для засуджених до довічного позбавлення волі в Бердичівській виправній колонії № 70 відсутні.
Згідно пояснень представника Бердичівської виправної колоні № 70 ОСОБА_1 доступу до приміщення, де утримуються особи, що хворіли на туберкульоз, не мав.
Крім того, довідкою начальника медичної частини Бердичівської виправної колонії № 70 ОСОБА_4 від 04.04.2014р підтверджується відсутність в секторі довічного утримання названої установи засуджених, що інфіковані вірусом імунодефіциту людини.
Щодо доводів позивача про обмеження його права на доступ до правосуддя. Обґрунтовуючи свій позов в цій частині, позивач зазначив про випадки необґрунтованого зволікання Бердичівською виправною колонією № 70 щодо його повідомлення про призначення судами розгляду справ за його позовами та скаргами, а також про випадки протиправної відмови щодо забезпечення його участі в судових засіданнях у цих справах.
Однак, за період тримання в Бердичівській виправній колонії № 70 засуджений ОСОБА_1 тричі вибував з установи для участі в судових засіданнях:
- 11.07.2013 на підставі ухвали Печерського районного суду м.Києва від 26.06.2013;
- 25.07.2013 на підставі ухвали Богунського районного суду м.Житомира;
- 24.10.2013 на підставі постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.11.2013р.
В ході перевірки обставин щодо етапування засудженого ОСОБА_1 для участі в судових засіданнях в режимі відеоконференції (доповідна записка від 15.01.2014р № 8/1-253-14/З-5556, П-5557) (а.с.21-31 т.2) Державною пенітенціарною службою України встановлено, що з поважних причин не були виконані такі рішення судів про його етапування для участі в судових засіданнях:
1) ухвала Богунського р/с м.Житомира від 01.08.2013 про етапування для участі в сз 19.09.2013 не виконана через відсутність на той час в Житомирській установі виконання покарань № 8 інтернет-зв`язку для проведення даного засідання дистанційно в режимі відео конференції;
2) ухвала Печерського р/с м. Києва, від 21.08.2013, Богунського р/с м.Житомира від 19.09.2013 про етапування в засідання, призначені на 26.09.2013, - через технічну несправність автомобіля, яким проводиться переміщення спецконтингенту;
3) ухвала Богунського р/с м.Житомира від 05.07.2013 для участі в засіданні 11.07.2013 - через її надходження до установи 15.07.2013;
4) ухвала Богунського р/с м.Житомира від 11.07.2013 про етапування для участі в засіданні 18.07.2013 - через її надходження 19.07.2013;
5) ухвала Богунського р/с м.Житомира 03.10.2013 про етапування для участі в засіданні 10.10.2013 - через ненадходження до установи.
Таким чином, заявлені позивачем вимоги в цій частині є необґрунтованими та спростовуються наявними у справі доказами.
Щодо доводів позивача про обмеження надання ОСОБА_1 побачень з адвокатом Зайцевою М.О. під час застосування до нього дисциплінарних стягнень, то позов в цій частині задоволено, відповідачем не оскаржено, а тому апеляційним судом не переглядається.
Щодо посилання позивача на порушення абз.3 ч.1 статті 8 Кримінально-виконавчого кодексу України, а саме права ОСОБА_1 на гуманне відношення до нього та повагу його гідності та в упередженому ставленні до ОСОБА_1 з боку посадових осіб і персоналу Бердичівської виправної колонії № 70, то позивачем такі доводи позовної заяви належним чином не обґрунтовано та не доведено.
Щодо доводів позивача про порушення його прав на отримання належної медичної допомоги та лікування суд зазначає наступне.
Згідно статті 116 Кримінально-виконавчого кодексу України у місцях позбавлення волі організовуються необхідні лікувально-профілактичні заклади, а для лікування засуджених, які хворіють на активну форму туберкульозу, - заклади на правах лікувальних. Для спостереження та лікування хворих на інфекційні захворювання в медичних частинах колоній створюються інфекційні ізолятори.
Лікувально-профілактична і санітарно-протиепідемічна робота в місцях позбавлення волі організовується і проводиться відповідно до законодавства про охорону здоров`я. Адміністрація колоній зобов`язана виконувати необхідні медичні вимоги, що забезпечують охорону здоров`я засуджених. Засуджені до позбавлення волі зобов`язані виконувати правила особистої і загальної гігієни, вимоги санітарії.
Відповідно до пояснення лікаря медичної частини Бердичівської виправної колонії № 70 ОСОБА_5 від 31.10.2013р (а.с.171 т.3)., адресованого Бердичівській міжрайонній прокуратурі, після відмови від вживання їжі засуджений ОСОБА_1 систематично оглядався лікарями медичної частини установи, консультувався терапевтом, ендокринологом, гастроентерологом Бердичівської ЦМЛ. Проводились клінічні лабораторні обстеження. При обстеженні засуджений відмовлявся від вимірювання температури тіла, про що проводились записи в амбулаторній карті, неодноразово відмовлявся від медичних оглядів, про що складались акти.
Згідно акту Бердичівської виправної колонії № 70 від 15.10.2013 (а.с.178 т.3) 15.10.2013 засуджений ОСОБА_1 категорично відмовився від будь-якого медичного обстеження та лікування, відмовився вживати їжу, лекції стосовно шкоди для здоров`я тривалого голодування засудженому не проводилися у зв`язку з його відмовою їх слухати.
Крім того, медичним висновком від 17.04.2014 (а.с.251 т.4) підтверджується факт надання медичної допомоги засудженому ОСОБА_1 з 17.04.2014 по 17.05.2014 шляхом стаціонарного лікуванні в медичній частині Бердичівської виправної колонії № 70.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 оглянули хірург, стоматолог, травматолог, інфекціоніст. Виконано ультразвукове обстеження черевної порожнини та нирок (заключення: зміни згідно віку), електрокардіографію (зміни згідно віку).
07.07.2014 до ОСОБА_6 зібрано комісію лікарів Житомирської обласної клінічної лікарні ім.О.Ф. Гербачевського: офтальмолога, кардіолога, хірурга, ендокринолога, судинного хірурга, ортопеда-травматолога. При приїзді комісії ОСОБА_1 поводив себе грубо, відмовився від огляду спеціалістами, виявляв недовіру їм та погрожував затяжними судовими процесами у разі невідповідного діагнозу, про що було складено акт (а.с.186 т.6).
Всі лікарі, які приїжджали на консультацію, в тому числі, начальник сектору охорони здоров`я лейтенант внутрішньої служби ОСОБА_7 , мають дипломи державного зразка про закінчення вищих навчальних закладів за спеціальністю лікар. Також мають сертифікати, які дають право займатись лікарською діяльністю.
З листа управління Державної пенітенціарної служби України в Житомирській області від 23.07.2014 № 5/11/461-14/П52 (а.с.68 т.6) адвокату позивача ОСОБА_3 вбачається, що за період перебування в Бердичівській виправній колонії № 70 засуджений ОСОБА_1 консультувався гастроентерологом, урологом, стоматолом, терапевтом, травматологом, хірургом.
Таким чином наявними доказами у справі спростовуються доводи позивача про порушення його права на отримання медичної допомоги, тому вищевказана вимога також задоволенню не підлягає.
Щодо визнання протиправною і скасування постанови начальника Бердичівської виправної колонії № 70 від 27.09.2013р про переведення ОСОБА_1 13.09.13р в одиночну камеру строком на три місяці.
Як вбачається з листів Державної пенітенціарної служи України від 15.01.2014 № 8/1-256-4/П-5557 (а.с.39-40 т.3) та № 8/1-257-14/3-5556 (а.с.90- 94 т.1), адресованих адвокату Зайцевій М.О., з довідки Бердичівської виправної колонії № 70 про заохочення та стягнення засудженого ОСОБА_1 (а.с.74-75 т.2) та інших матеріалів справи за час перебування в Бердичівській виправній колонії № 70 засуджений ОСОБА_1 допустив низку порушень встановленого режиму утримання, а саме:
1) порушення правил поведінки, нетактовна поведінка, у зв`язку з чим постановою начальника колонії від 30.08.2013 (а.с.183 т.4) йому оголошено сувору догану Зміст постанови доведено до його відома 30.08.2013, від підпису він відмовився.
29.08.2013 засуджений ОСОБА_1 допустив порушення режиму, яке полягає в тому, що під час проведення контрольного обшуку його камери висловлював своє незадоволення, висловлювався нецензурною лайкою, погрожував написанням скарги, чим порушив правила поведінки засуджених, визначені пп.28, 29 Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань та ст.107 КВК України.
Наведене підтверджується рапортами молодших інспектора прапорщиків внутрішньої служби ОСОБА_8 та ОСОБА_9 від 29.08.2013 (а.с.185, а.с.187 т.4), рапортом заступника УПКУ старшого прапорщика внутрішньої служби ОСОБА_10 від 29.08.2013 (а.с.189 т.4).
У поясненні від 30.08.2013 (а.с.187-188 т.4), адресованому начальнику Бердичівської виправної колонії № 70 ОСОБА_1 спростував звинувачення в порушенні режиму, стверджуючи про упереджене ставлення до нього під час обшуку.
2) порушення правил поведінки, нетактовна поведінка, у зв`язку з чим постановою начальника колонії від 01.09.2013 (а.с.192 т.4) його поміщено в карцер терміном на 15 діб. Зміст постанови доведено до його відома 01.09.2013, від підпису він відмовився.
Порушення полягає в тому, що 31.08.2013 засуджений ОСОБА_1 після проведення контрольного обшуку в камері № 15 ДПВ почав виявляти своє незадоволення стосовно обшуку, нетактовно поводити себе стосовно представників адміністрації, розмовляти підвищеним тоном, вживати слова, що принижують людську честь та гідність. На зауваження припинити протиправну поведінку відреагував негативно, демонстративно висловлював невдоволення з цього приводу, а також підбурював співкамерників до вчинення протиправних дій, зокрема до голодування.
Вказані обставини підтверджені рапортом старшого оперуповноваженого капітана внутрішньої служби Бойка В.В. від 31.08.2013 (а.с.195 т.4), рапортом чергового помічника начальника колонії майора внутрішньої служби Мороза І.В. від 31.08.2013 (а.с.197 т.4), рапортом начальника сектору ДПВ капітана внутрішньої служби Гончарука О.М. від 31.08.2013 (а.с.198 т.4), висновком службового розслідування від 01.09.2013 (а.с.194 т.4, а.с.48 т.5).
Від написання пояснень щодо вчиненого правопорушення ОСОБА_1 відмовився, що підтверджується актом від 31.08.2013 (а.с.196 т.4, а.с. т.5).
3) нетактовна поведінка по відношенню до молодших інспекторів, у зв`язку з чим постановою начальника колонії від 24.09.2013 (а.с.202 т.4), йому оголошено сувору догану. Зміст постанови доведено до його відома, від підпису про відмовився.
Порушення полягає в тому, що 19.09.2013 після повернення з етапу, під час виходу із спецавтомобіля та супроводу до камери, засуджений ОСОБА_1 висловлював невдоволення на адресу адміністрації, висловлювався нецензурними словами, на вимогу припинити протиправні дії не реагував, чим порушив вимоги пп.23, 28, 29 Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань та ст.107 Кримінально-виконавчого кодексу України.
Порушення також підтверджується рапортами співробітників колонії від 19.09.2013 (а.с.204, а.с.205, а.с.207, а.с.208, а.с.209 т.4).
Від надання письмових пояснень засуджений ОСОБА_1 відмовився, що підтверджується актом співробітників колонії від 19.09.2013 (а.с.206 т.4).
4) відмова виконувати законні вимоги представників адміністрації, у зв`язку з чим постановою начальника колонії постанова від 27.09.2013 2013 (а.с.152-153 т.1, а.с.161 т.3, а.с.237 т.4) його переведено в одиночну камеру терміном на 3 місяці. Зміст постанови 27.09.2013 доведено до його відома, від підпису він відмовився.
Порушення полягає, зокрема, в тому, що 20.09.2013 в грубій нетактовні формі вимагав від персоналу колонії відкрити йому кватирку, яка використовується для подачі їжі, для провітрювання камери, на пропозицію заспокоїтись реагував негативно, висловлювався нецензурними словами, не виконував законних вимог чим порушив пп.23, 28, 29 Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань та ст.107 Кримінально-виконавчого України, що підтверджене висновком від 27.09.2013 (а.с.239 т.4).
Від надання письмових пояснень відмовився, що підтверджується актом від 20.09.2013 (а.с.60 т.5).
На засіданні дисциплінарної комісії Бердичівської виправної комісії № 70 (виписка з протоколу від 27.09.2013 № 72 (а.с.241 т.4) вирішено, що засуджений ОСОБА_1 допустив злісне порушення вимог режиму утримання, у зв`язку з чим прийнято рішення про переведення його до одиночної камери строком на 3 місяці.
Засуджений ОСОБА_1 поміщений в одиночну камеру 27.09.2013р. Надалі на підставі заяви ОСОБА_1 від 17.04.2014р про пом`якшення дисциплінарного стягнення у зв`язку з погіршенням стану здоров`я постановою начальника Бердичівської виправної колонії № 70 (а.с.247 т.4) з урахуванням його поведінки та медичних показників стану здоров`я скасовано вищевказану постанову від 27.09.2013р в частині строку відбування стягнення та звільнено ОСОБА_1 з одиночної камери 19.04.2014р.
Згідно з випискою з протоколу № 7 від 27.06.2013р засідання профілактичної комісії Бердичівської виправної колонії № 70 щодо розгляду заходів, спрямованих на постановку, зняття та доцільності подальшого відбування покарання обліку осіб, схильних до порушень установленого порядку відбування покарання вирішено на основі матеріалів особової справи і зібраних матеріалів, що характеризують спосіб життя та поведінку засудженого ОСОБА_1 , постановлено на профілактичний облік колонії як схильного до втечі і лісної непокори вимогам адміністрації та дій, що дезорганізують роботу установи терміном на 1 рік (а.с.158 т.4).
5) за користування мобільним телефоном, що є порушенням режиму постановою начальника від 14.11.2013 оголошено догану (а.с.219 т.4). Зі містом постанови позивач ознайомився.
Зазначене порушення підтверджується висновком від 06.11.2013р № 1622 (а.с.220 т.4) ;
6) порушення правил поведінки, нетактовне поводження, у зв`язку з чим постановою начальника від 03.04.2014р оголошено догану (а.с.248 т.4). Зміст постанови 03.04.2013р доведено до його відома, від підпису він відмовився.
Порушення полягає, зокрема, в тому, що 29.03.2014р, відбуваючи дисциплінарне стягнення в камері № 8, засуджений ОСОБА_1 звернувся до адміністрації з вимогою про чаю, у зв`язку з чим його повідомлено, що чай буде надано за декілька хвилин під час вечері. У відповідь засуджений почав голосно кричати, в грубій, нетактовній формі висловлювати своє невдоволення, вживаючи слова, що принижують людську гідність, підбурював інших засуджених до вчинення неправомірних дій чим порушив пп.23, 28, 29 Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань та ст.107 КВК України.
Вчинення порушень також підтверджується рапортами співробітників колонії від 29.03.2014 (а.с.249, а.с.250 т.4).
Від надання письмових пояснень позивач відмовився, що підтверджується актом від 29.03.2014 (а.с.251 т.4).
Крім того, згідно з характеристикою засудженого ОСОБА_1 , затвердженою начальником Бердичівської виправної колонії № 70 04.04.2014 (а.с.72-73 т.2), під час перебування в указаній установі засуджений ОСОБА_1 допускав порушення встановленого режиму відбування покарання, за що 9 разів притягувався до дисциплінарної відповідальності, з них 1 раз був поміщений до карцеру на 15 діб та 1 раз переведений до одиночної камери на 3 місяці. В двох випадках 30.09.2013 та 18.03.2014 стосовно нього проводились бесіди профілактичного характеру у зв`язку з нетактовною поведінку по відношенню до представників адміністрації. Притаманними видами порушень є порушення правил взаємовідносин з працівниками колонії. Заохочень не має. Відношення до представників адміністрації неоднозначне. У спілкуванні з ними виявляє агресивність, грубість, схильність до невиконання їх законних вимог та нетактовної поведінки.
Відповідно до статті 132 Кримінально-виконавчого кодексу України за порушення встановленого порядку відбування покарання до засуджених можуть застосовуватися такі заходи стягнення: попередження; догана; сувора догана; дисциплінарний штраф у сумі до двох мінімальних розмірів заробітної плати; скасування поліпшених умов тримання, передбачених статтями 138-140 і 143 цього Кодексу; поміщення засуджених чоловіків, які тримаються у виправних колоніях, у дисциплінарний ізолятор з виведенням або без виведення на роботу чи навчання на строк до п`ятнадцяти діб, а засуджених жінок - до десяти діб; поміщення засуджених, які тримаються в приміщеннях камерного типу виправних колоній максимального рівня безпеки, в карцер без виведення на роботу на строк до п`ятнадцяти діб; переведення засуджених, які тримаються у виправних колоніях, крім засуджених, які тримаються у виправних колоніях мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами тримання, до приміщення камерного типу (одиночної камери) на строк до трьох місяців.
Статтею 134 Кримінально-виконавчого кодексу України визначено порядок застосування заходів стягнення до осіб, позбавлених волі. Так, зокрема, при призначенні заходів стягнення враховуються причини, обставини і мотиви вчинення порушення, поведінка засудженого до вчинення проступку, кількість і характер раніше накладених стягнень, а також пояснення засудженого щодо суті проступку. Стягнення, що накладаються, мають відповідати тяжкості і характеру проступку засудженого (ч.1 статті 134 Кодексу).
Відповідно до статті 135 Кримінально-виконавчого кодексу правом застосовувати заходи стягнення, передбачені статтею 132 цього Кодексу, користуються, зокрема, начальник колонії або особа, яка виконує його обов`язки, а також його прямі начальники. Заходи заохочення і стягнення можуть застосовувати також заступник начальника колонії, начальник відділення соціально-психологічної служби колонії в межах, передбачених частинами другою і третьою цієї статті. Заступник начальника колонії користується таким же, як і начальник цієї колонії, правом застосовувати заходи заохочення і стягнення, за винятком накладення дисциплінарного штрафу, скасування поліпшених умов тримання, поміщення засудженого в дисциплінарний ізолятор або карцер, переведення засудженого до приміщення камерного типу (одиночної камери).
Відповідно до ч. 3 статті 107 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджені зобов`язані, зокрема дотримуватися норм, які визначають порядок і умови відбування покарання, розпорядок дня колонії, правомірних взаємовідносин з іншими засудженими, персоналом колонії та іншими особами.
Частиною 4 вказаної статті засудженим забороняється: спілкуватися із засудженими та іншими особами з порушенням встановлених правил ізоляції, звертатися до них з проханням про виконання незаконних дій; придбавати, виготовляти, зберігати і використовувати гроші, цінності, предмети, речі, речовини і вироби, заборонені до використання в колонії; чинити опір законним діям персоналу колонії, перешкоджати виконанню ним своїх службових обов`язків, підбурювати до цього інших засуджених; вживати нецензурні та жаргонні слова, давати і присвоювати прізвиська;
Пунктом 23 Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань визначено, зокрема, що засуджені до довічного позбавлення волі зобов`язані, зокрема, дотримуватися норм, які визначають порядок і умови відбування покарання, розпорядок дня станови, правомірних взаємовідносин з іншими засудженими, персоналом установи та іншими особами; засудженим до довічного позбавлення волі забороняється створювати конфліктні ситуації з іншими засудженими та персоналом колонії.
Пунктом 28 Правил встановлено порядок взаємовідносини персоналу установ виконання покарань і засуджених, який ґрунтуються на суворому дотриманні законності. Визначено, що засуджені зобов`язані бути ввічливими з персоналом установ виконання покарань, виконувати їх законні вимоги.
Відповідно до п.29 зазначених Правил засуджені, поміж іншого, зобов`язані суворо дотримуватися норм, які визначають порядок і умови відбування покарання, розпорядок дня установи, правомірних взаємовідносин з іншими засудженими, персоналом установи та іншими особами; виконувати всі законні вимоги персоналу установи.
Засудженим, поміж іншого, забороняється: спілкуватися із засудженими та іншими особами з порушенням установлених правил ізоляції, звертатися до них з проханням про виконання незаконних дій; чинити опір законним діям персоналу установи, перешкоджати виконанню ним своїх службових обов`язків, підбурювати до цього інших засуджених; уживати нецензурні та жаргонні слова, давати і присвоювати прізвиська.
Як вірно підсумовано судом першої інстанції, допущені позивачем порушення є ідентичними та полягають в недотриманні правил взаємовідносин із працівниками колонії, невиконанні їх законних вимог та нетактовній поведінці, за що передбачена дисциплінарна відповідальність; при накладенні на позивача дисциплінарних стягнень Бердичівською виправною колонією № 70 дотримано встановлену законодавством процедуру; дисциплінарні стягнення накладено на позивача уповноваженою особою, а види накладених на позивача дисциплінарних стягнень відповідають тим, які визначені законодавством.
Таким чином, дії Бердичівської виправної колонії щодо притягнення засудженого ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності є правомірними, а тому підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.
Щодо вимог позивача про визнання протиправними дії управління Державної пенітенціарної служби України в м.Києві та Київській області, які полягають у приховуванні незаконних дій Київського слідчого ізолятора стосовно ОСОБА_1 , визнання протиправною бездіяльність Державної пенітенціарної служби України, що полягає у відсутності будь-якого реагування на порушення і беззаконня стосовно ОСОБА_1 , а також дій, які полягають у приховуванні незаконних дій Вінницької установи виконання покарань № 1, Київського слідчого ізолятора, Бердичівської виправної колонії № 70, управління Державної пенітенціарної служби України в м.Києві та Київській області стосовно ОСОБА_1 , слід зазначити таке.
Адвокат ОСОБА_1 ОСОБА_3 в його інтересах звернулася до Державної пенітенціарної служби України із заявою від 25.01.2014 (а.с.147 т.6) щодо незаконності дій Київського слідчого ізолятора стосовно засудженого ОСОБА_1 .
Листом від 29.01.2014 № 8/1-6-8/2ю01/43-14 (а.с.148 т6) зазначену заяву направлено для проведення службової перевірки до Київського територіального відділу внутрішньої безпеки та протидії корупції ДПтС України. Відповідно до висновку, складеного за результатами перевірки, порушень не виявлено, про що листом від 04.02.2014 № 8/1-9-8.01/43-14 повідомлено адвоката ОСОБА_3 (а.с.175 т.6).
Заявою від 08.07.2014 (а.с.55 т.6) адвокат ОСОБА_1 ОСОБА_3 направила на адресу Голови Державної пенітенціарної служби України низку звернень ОСОБА_1 , а саме :
- від 02.07.2014 про проведення розслідування стосовно записування у Бердичівській виправній колонії № 70 спеціальною апаратурою зустрічей позивача з його адвокатом;
- від 03.07.2014 та 04.07.2014 щодо неналежного медичного обстеження позивача в Бердичівській виправній колонії № 70.
Крім того адвокат Петренко І.Л. звернулась до Голови Державної пенітенціарної служби із адвокатським запитом від 08.07.2014 стосовно надання інформації про проведення 03.07.2014 медичного обстеження засудженого ОСОБА_1 .
Листами від 14.07.2014 № 14/2-6616-14/4327/0/1-14 (а.с.36 т.6), 03.07.2014 № 14/2-5853-14/П-3737 (а.с.151 т.6), 08.07.2014 № 14/2-6099-14/П-3737 (а.с.152 т.6), 08.07.2014 № 14/2-6099-14/П-3736 (а.с.152 т.6) Державна пенітенціарна служба України за результатами розгляду вищевказаних звернень повідомила адвоката Петренко І.Л. про належне медичне обстеження засудженого ОСОБА_1 .
Заявою від 13.08.2014 (а.с.85 т.6) адвокат ОСОБА_1 ОСОБА_3 направила на адресу Голови Державної пенітенціарної служби України заяву ОСОБА_1 від 31.07.2014 (а.с.96-98 т.6) про випадки прослуховування та запису його розмов з адвокатом, про безпідставне притягнення до дисциплінарної відповідальності, про неналежне надання медичної допомоги, що є наслідком неправомірних дій стосовно нього Бердичівської виправної колонії № 70.
Листом від 29.07.2014 (а.с.197 т.6) адвокат Петренко І.Л. направила на адресу Голови Державної пенітенціарної служби України листи ОСОБА_1 :
- від 19.07.2014 про (а.с.198-199 т.6) про незабезпечення права здійснювати телефонні дзвінки в т.ч. до родичів у Вірменію з вимогою забезпечити його безпеку в колонії, визнати упереджене ставлення до нього з боку працівників колонії.
- від 21.07.2014 (а.с.200-201 т.6) про випадки погроз на адресу позивача під час його перебування в Бердичівській виправній колонії № 70, що є свідченням упередженого до нього ставлення.
Листом від 10.07.2014 № 14/1-6343-14/П-5251 (а.с.195 т.6) Державна пенітенціарна служба України надіслала звернення адвоката Петренко І.Л. в інтересах ОСОБА_1 , який відбуває покарання в Бердичівській виправній колонії № 70, щодо ненадання йому належної медичної допомоги до управління Державної пенітенціарної служби України в Житомирській області для розгляду, вжиття відповідних заходів реагування та надання відповіді заявниці.
За результатами перевірки звернень ОСОБА_1 щодо протиправних дій персоналу Бердичівської виправної колонії № 70 управлінням ДПТС України в Житомирській області складено висновок, затверджений начальником цього органу 15.08.2014 (а.с.202-204 т.6), згідно з яким інформація, викладена ОСОБА_1 , не знайшла свого підтвердження.
Доповідною запискою управління внутрішньої безпеки та протидії корупції Державної пенітенціарної служби України від 26.08.2014 (а.с.233-236 т.6), адресованою Голові також зазначено, що відомості, викладені в заявах ОСОБА_1 , не знайшли свого підтвердження.
Листом від 27.08.2014 № 8/2-8559-14/П-6113 ОСОБА_3 повідомлено про наслідки розгляду зав ОСОБА_1 та про те, що зібраними матеріалами перевірки відомості, викладені ОСОБА_1 , документального підтвердження не знайшли. (а.с.237 т.6).
Листом від 27.08.2014 № 8/2-8559/14/П-6113, адресованим Бердичівській виправній колонії № 70, Державна пенітенціарна служба України просила повідомити засудженого ОСОБА_1 про те, що викладена ним інформація не знайшла свого підтвердження в ході перевірок.
Листом 08.11.2013 №2/2/1-5982-13/С-4468 на адресу Бердичівської виправної колонії № 70 для оголошення засудженому ОСОБА_1 (а.с.79 т.5), зазначено, що за результатами перевірки не встановлено неправомірних дій та упередженого ставлення з боку адміністрації колонії, вчинення морального та фізичного тиску на нього. Також зазначено про правомірність ненадання побачення з адвокатом ОСОБА_11 під час перебування в одиночній камері.
Лист від 01.11.2013, адресований голові Державної пенітенціарної служби ОСОБА_12 , про порушення прав ОСОБА_1 Бердичівською виправною колонію № 70 та про розгляд питання про невідповідність начальника цією установи займаній посаді листом від 12.11.2013 № 2/2/1-6037-13/С-4910 (а.с.132 т.5) надіслано до управління Державної пенітенціарної служби в Житомирські області для ретельної перевірки та надання відповіді заявнику в строк до 05.12.2013 та інформування Департаменту охорони, нагляду і безпеки, режиму і контролю за виконанням судових рішень ДПтС України, з наданням висновку, матеріалів перевірки та копії відповіді заявнику.
Висновок за результатами розгляду звернення засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 , затверджений 06.12.2013 т.в.о начальника управління ДПС України в Житомирській області полковником Бураком В.М., свідчить про те, що порушень утримання ОСОБА_1 не виявлено, в тому числі щодо надання побачень з адвокатом (а.с.133-134 т.5).
Листом від 06.12.2013р № 5/5-С-402 Київському слідчому ізолятору для ознайомлення ОСОБА_1 повідомлено (а.с.135 т.5) про відсутність порушень щодо надання йому побачень з адвокатом.
Листом від 13.08.2014р (а.с.248 т.6) адвокат Петренко І.Л. направила Голові Державної пенітенціарної служби України для розгляду заяву ОСОБА_1 від 31.07.2014р стосовно прослуховування його телефонних розмов, безпідставного притягнення до дисциплінарної відповідальності, побиття дружини ОСОБА_1 ОСОБА_13 , яка приїхала до нього на побачення, побиття засуджених, фактів незадовільної медичної допомоги, що призвело до смерті деяких засуджених та про інші факти порушення режиму, стосовно виявлення та усунення яких Державною пенітенціарною службою України, на думку позивача, не вживаються жодні заходи.
Інспекцією по особовому складу Державної пенітенціарної служби України проведено перевірку заяви ОСОБА_1 , за результатами якої доповідною запискою від 10.09.2014р (а.с.279-282 т.6) повідомлено про те, що подібна заява ОСОБА_1 від 29.07.2014р вже розглядалась управлінням внутрішньої безпеки та протидії корупції Державної пенітенціарної служби України. Працівники Київського територіального відділу внутрішньої безпеки та протидії корупції Державної пенітенціарної служби України здійснили ретельну перевірку інформації, вказаної у попередньому звернення засудженого ОСОБА_1 та за результатами перевірки повідомили адвоката Суслова М.О., яка представляє його інтереси (лист від 27.08.2014 № 8/2-8559-14/П6113), а також усі результати даної перевірки були викладені в доповідній записці на ім`я Голови Служби від 26.08.2014р № 8/2-8554-14/П6113. За результатами обох звернень складено два висновки службового розслідування, які затверджені 15.08.2014р та 01.09.2014р начальником управління Державної пенітенціарної служби України в Житомирській області. Перевірками відомості, викладені ОСОБА_1 в його заяві, підтвердження не знайшли.
Про наведене листом від 10.09.2014р № 10С-8583-14/С-6563 (ас.253 т.6) повідомлено адвоката Петренко І.Л.
Таким чином, управління Державної пенітенціарної служби України в м.Києві та Київській області та Державна пенітенціарна служба України вчиняли дії щодо розгляду заяв ОСОБА_1 , проводили службові перевірки задля перевірки фактів, викладених у них, тому підстав для визнання їх бездіяльності протиправною не встановлено. Відповідно, позовні вимоги ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а тому задоволенню не підлягають.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 та вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не доводять правомірності вимог позивача.
Таким чином, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні даного адміністративного позову в переглядуваній частині.
Отже, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для його скасування.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 316, 321, 325, 329, 331  КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2019 року - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-331 КАС України.
Повний текст рішення виготовлено 03 серпня 2020 року.

Головуючий суддя:                                                                      В.В. Файдюк
                     
                     Судді:                                                                       Г.В. Земляна
                                                                                                    
                                                                                                    Є.І. Мєзєнцев