Постанова     
Іменем України
 
12 серпня 2021 року 
м. Київ

справа № 201/6221/19
провадження № 61-6662св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Селянське (фермерське) господарство «Сонячне»,
                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                              
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2020 року у складі судді Ткаченко Н. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2021 року у складі колегії суддів: Куценко Т. Р., Демченко Е. Л., Макарова М. О., 
ВСТАНОВИВ:
Історія справи 
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Селянського (фермерського) господарства «Сонячне» (далі - СФГ «Сонячне») про стягнення суми боргу за договором позики.
Позов мотивований тим, що 10 липня 2008 року він дав у борг ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 120 500 доларів США для потреб СФГ «Сонячне» та його сім`ї, які були передані ОСОБА_3 того ж дня. 
Відповідачем ОСОБА_3 особисто було складено та підписано письмову розписку від 10 липня 2008 року та завірено її печаткою та штампом СФГ «Сонячне». Розписка, надана відповідачем ОСОБА_3 була наступного змісту (згідно викладеного): «Я, ОСОБА_3 , директор СФГ «Сонячне», яке знаходится в селі Петриківка Солонянського району Дніпропетровської області, 10 липня 2008 року взяв у долг у ОСОБА_1 , проживаючого по АДРЕСА_1 , гроші у сумі 120 500 (сто двадцять тисяч п`ятсот доларів США) на потреби фермерського господарства та своєї сім`ї. 120 500 (сто двадцять тисяч п`ятсот доларів США), я отримав в момент складання цієї розписки та зобов`язуюся повернути їх незалежно від курсу долара США на першу вимогу ОСОБА_1 , але не раніше за 10 липня 2018 (вісімнадцятого) року. Якщо долг не буде мною повернутий на вимогу ОСОБА_1 , я зобов`язуюся сплатити неустойку в розмірі 30 (тридцять)% від суми займу незалежно від причин прострочення. У разі неможливості повернення грошей у доларах США долг може бути погашений за рахунок майна СФГ «Сонячне» або врожаю зернових культур по цінам на момент повернення долга». Дана розписка напечатана на принтері і має особистий мій підпис, угловий штамп та печатку СФГ «Сонячне». 
Крім того, 10 липня 2008 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір поруки (без номеру), відповідно до якого поручитель ОСОБА_2 відповідає перед позивачем, який є кредитором, за виконання зобов`язання боржником згідно основного договору, яким є розписка, у сумі, що дорівнює 1 000 доларів США. 
Позивач 21 лютого 2019 року направив на ім`я директора СФГ «Сонячне» ОСОБА_3 вимогу, якою просив повернути отриману суму боргу у грошовому виразі, проте відповідач, отримавши вимогу, відмовився повертати позику, надіславши засобами поштового зв`язку відповідь від 27 лютого 2019 року. 
В зв`язку з відмовою відповідача ОСОБА_3 повернути суму боргу, позивач звернувся до поручителя - відповідача ОСОБА_2 з вимогою повернути борг в сумі 1 000 доларів США на підставі укладеного договору поруки, проте вимога не була задоволена. 
Враховуючи, що відповідачі в добровільному порядку не повертають отриману позику на протязі тривалого часу, позивач вважає, що є підстави для її стягнення у судовому порядку.
Позивач просив:
стягнути солідарно з  СФГ «Сонячне», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , борг за договором позики від 10 липня 2008 року у сумі 155 650 доларів США ,
стягнути солідарно з  СФГ «Сонячне», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,                  ОСОБА_2 борг у сумі 1 000 доларів США,
стягнути з відповідачів сплачений судовий збір у розмірі 9 989,20 грн.
Короткий зміст судових рішення суду першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2020 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2021 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , СФГ «Сонячне» про стягнення суми боргу за договором позики, відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зробив висновок, з яким погодився суд апеляційної інстанції, що позивачем не доведено належними, достовірними та достатніми доказами факт укладення 10 липня 2008 року договору позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та договору поруки між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У квітні 2021 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2021 року, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої та апеляційної інстанцій грубо порушені норми процесуального права, а саме, статті 2, 10, 12, 13, 43, 49,81, 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості прийнятих судових рішень, неможливості доказування на припущеннях, принципу змагальності сторін, диспозитивності цивільного судочинства та верховенства права, щодо додержання судом реалізації прав сторони судового спору. Також порушені норми матеріального права, а саме, статті 129 Конституції України. У постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 зазначено, що поясненнями сторін та показаннями свідка не можна доводити факт виконання зобов`язання за договором позики. Судом першої інстанції не виносилось жодних ухвал про можливість чи неможливість взяття зразків з пошкодженням документів та взагалі дане питання в судовому засіданні (за участі сторін) не розглядалося та не вирішувалося. При цьому технічна експертиза, яка пов`язана з повним або частковим знищенням об`єкта експертизи або зміною його властивостей взагалі судом першої інстанції не призначалася та жодних ухвал не виносилося.  Для вирішення вказаного питання провадження у справі судом першої інстанції не поновлювалося. Суд апеляційної інстанції не надав правової оцінки порушенням судом першої інстанції норм процесуального права. Судами у повній мірі спотворена позиція ОСОБА_1 , а факти та твердження судів, щодо відмови ОСОБА_1 надавати якісь дозволи - взагалі є надуманими. У експерта Ус Д. О. взагалі не було повноважень проводити експертизу. Проведена судово-почеркознавча експертиза не тільки не відповідає вимогам Закону України «Про судову експертизу», Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, Науково-методичним рекомендаціям з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, але й вимогам статті 120 ЦПК України, що в силу вимог статей 76-80 УПК України вказує на неналежність її як доказу. Експертиза, на яку посилаються суди, проведена невідомо на підставі яких оригіналів зразку підпису та невідомо, що порівнював та досліджував експерт Ус Д. О. , тоді як оригінал розписки та договору від 10 липня 2008 року (на день досліджень та виготовлення письмового висновку, а саме, 10 липня 2020 року) у нього взагалі не було. Наявність у борговій розписці від 10 липня 2008 року печатки СФГ «Сонячне» з його ідентифікаційним кодом (тим паче і штампу СФГ «Сонячне» з зазначенням його юридичної адреси), та за відсутності доказів протиправності використання печатки чи доказів її втрати, так само і не надання доказів звернення до правоохоронних органів у зв`язку з втратою чи викраденням печатки, свідчить про участь даної особи, а саме - СФГ «Сонячне» у здійсненні відповідних правовідносин, що було беззаперечною підставою для повного задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Суди проігнорували правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 754/15193/16-ц, від 23 липня 2019 року у справі № 918/780/18, від 14 лютого 2020 року у справі № 761/7024/18, від 20 грудня 2018 року у справі № 910/19702/17, від 28 січня 2020 року у справі № 914/1019/16. Одним із фундаментів, на якому базується цивільне право - є обов`язковість договору. При цьому, у разі неспростування презумпції правомірності договору, права повинні здійснюватися, а обов`язки підлягають виконанню у повному обсязі, у тому числі і по борговій розписці від 10 липня 2008 року та договору поруки від 10 липня 2008 року. Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010, від 30 травня 2018 року у справі № 191/5077/16-ц, від 11 лютого 2019 року у справі № 643/13788/15-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17. Розписка від 10 липня 2008 року відповідає вимогам ЦК України та вимогам, викладеним у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15, Верховного суду Суди від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц.  
Позиція інших учасників справи
У червні 2021 року ОСОБА_3 подав відзив на касаційну скаргу за підписом представника ОСОБА_6 , у якому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2021 року - без змін.
Відзив мотивований тим, що оскаржені судові рішення ухвалені з додержанням матеріальних та процесуальних норм, відповідно діючого законодавства. Відповідач ОСОБА_3 заперечує не тільки факт отримання грошей, а й сам факт складання та надання розписки. Висновки, викладені у правових позиціях Верховного Суду, на які посилається позивач, не можуть мати універсального характеру без взяття до уваги контексту, за якого вони були сформульовані. Це стосується, крім іншого, позиції позивача, що наявність печатки на борговому документі надає можливість ідентифікувати особу, яка підписала цей документ і що підпис боржника не має значення при наявності печатки. Приводячи чисельну практику Верховного Суду, позивач не враховує, що Верховним Судом у його постановах зазначається, що досліджуючи боргові розписки чи договір  позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (Постанова Верховного суду від 26 червня 2019 року у справі № 201/13756/16-ц (провадження № 61-6896св19). Враховуючи пояснення відповідача ОСОБА_3 , результати почеркознавчої експертизи, згідно висновкам якої підпис, проставлений на розписці від імені ОСОБА_3 , проставлений іншою особою, а також той факт, що згідно статей 1046, 1047 ЦК України розписка є підтвердженням укладення договору позики, і саме рукописна розписка, якщо кошти передаються готівкою, є підтвердженням факту передачі коштів від кредитора боржнику, є підстави вважати позицію позивача хибною. 17 грудня 2020 року за заявою відповідача ОСОБА_3 порушено кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 15, частиною другою статті 190 КК України.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 28 квітня 2021 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження у справі № 201/6221/19, витребувано справу з суду першої інстанції.
Ухвалою Верховного Суду від 02 червня 2021 року  клопотання ОСОБА_3 , яке підписано представником ОСОБА_6 , про продовження строку для подання відзиву на касаційну скаргу задоволено, продовжено ОСОБА_3 строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 05 липня 2021 року. 
У травні 2021 року матеріали цивільної справи № 201/6221/19638/19 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 12 серпня 2021 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про повідомлення його про дату та час розгляду справи відмовлено.  
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 28 квітня 2021 року вказано, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17, від 07 листопада 2019 року у справі № 754/15193/16-ц, від 23 липня 2019 року у справі № 918/780/18, від 14 лютого 2020 року у справі № 761/7024/18, від 20 грудня 2018 року у справі № 910/19702/17, від 28 січня 2020 року у справі № 914/1019/16, від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010, від 30 травня 2018 року у справі № 191/5077/16-ц, від 11 лютого 2019 року у справі № 643/13788/15-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17, від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16, від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 483/1953/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 707/2606/16-ц, та у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України). 
Фактичні обставини
Позивачем до матеріалів справи долучена копія розписки від 10 липня 2008 року, яка надрукована на принтері та яка, за твердженням позивача, має особистий підпис ОСОБА_3 підпис та кутовий штамп, а також печатку СФГ «Сонячне».
Також позивачем до матеріалів справи долучено копію договору поруки від 10 липня 2008 року, який за твердженням позивача, підписано відповідачем ОСОБА_2 , за яким ОСОБА_2 , за твердженням позивача, поручився перед ОСОБА_1 за ОСОБА_3 за виконання останнім зобов`язань за договором поруки в межах суми 1 000 доларів США.
Відповідач ОСОБА_3 , заперечуючи проти доводів позивача під час розгляду справи зазначав, що ніякої розписки 10 липня 2008 року він не давав, на той час не був з позивачем навіть знайомим.
Допитаний 26 жовтня 2020 року в якості свідка ОСОБА_7 суду дав наступні свідчення, що він ( ОСОБА_7 ) був призначений на посаду начальника відділу агропромислового розвитку Солонянської районної державної адміністрації у серпні 2010 року. Приблизно у 2012 році, точного часу він не пам`ятає, до нього звернувся виконавчий директор СФГ «Сонячне» ОСОБА_3. з проханням порекомендувати професійного юрисконсульта, оскільки у господарстві виникли питання з приводу укладання та підписання договорів оренди землі. ОСОБА_7 надав відповідачу ОСОБА_3 номер телефону позивача, повідомивши, що позивач відомий ОСОБА_7 як обізнаний фахівець в галузі права та порекомендував відповідачу ОСОБА_3 звернутися саме до нього.
Відповідно до висновку експерта №926/927/928-20 від 01 липня 2020 року підпис від імені ОСОБА_3 , що розміщений у розписці від 10 липня 2008 року - виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою з наслідуванням справжнього його підпису.
На інші запитання судовий експерт не відповів з причин, зазначених у пунктах 2-6 висновку.
Так, частина питань, на які судовий експерт не зміг відповісти (по питанням стосовно підпису ОСОБА_2 на договорі поруки від 10 липня 2008 року), не могла бути вирішена, оскільки ОСОБА_2 за викликом суду для відібрання його зразків підпису не з`явився, про неможливість надання зразків його підписку було зазначено і по тексту ухвали суду від 27 січня 2020 року  і повідомлено судом експерту окремим листом від 10 квітня 2020 року. Саме з цих підстав відповідачем ОСОБА_3 не сплачувалось проведення експертизи по певним питанням.
Частина питань, на які судовий експерт не зміг відповісти (питання 3 та питання 6 стосовно часу фактичного проставлення підпису в розписці від 10 липня 2008 року та часу фактичного проставлення підпису в договорі поруки від 10 липня 2008 року) судовим експертом не могла бути виконана, оскільки позивач не дав своєї згоди на вирізання штрихів записів та підписів у всіх наданих документах (досліджуваних та порівняльних) та фрагментів паперу без пошкодження змісту самих документів (клопотання судових експертів від 23 квітня 2020 року та заява ОСОБА_1 від 25 червня 2020 року).
Позиція Верховного Суду
Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей (стаття 1047 ЦК України).
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі                  № 6-1967цс15, на яку посилається позивач у касаційній скарзі, викладено правовий висновок, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, постанові Верховного Суду від 12 вересня 2019 року, на які посилається позивач у касаційній скарзі.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця, а також, що позичальник зобов`язується повернути позику.
Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.
Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
Установивши, що укладення договору позики між  ОСОБА_1 та   ОСОБА_3 не доведено, оскільки відповідно до висновку експерта № 926/927/928-20 від 01 липня 2020 року підпис від імені ОСОБА_3 , що розміщений у розписці від 10 липня 2008 року, виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою з наслідуванням справжнього його підпису, суди першої та  апеляційної інстанцій зробили обґрунтований висновок про відсутність підстав для задоволення позову.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги, щодо проведення експертизи з порушенням норм процесуального права та безпідставності врахування висновку експертизи судами першої та апеляційної інстанцій. Вказані аргументи позивача по суті зводяться до переоцінки доказів, але відповідно до визначених статтею 400 ЦПК України меж розгляду справи суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
При цьому із клопотанням до суду про призначення додаткової або повторної експертизи позивач у справі не звертався. 
Посилання позивача на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №723/304/16-ц, у постанові Верховного Суду від 14 січня 2021 року у справі № 309/3133/16-ц, постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 225/6667/16-ц, постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17, у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 не можуть бути підставою для задоволення касаційної скарги, з огляду на те, що за встановлених у цій справі обставин, висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах касаційного суду.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги, щодо незастосування судами правових позицій викладених у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 754/15193/16-ц, постанові Верховного Суду від 23 липня 2019 року у справі № 918/780/18, постанові Верховного Суду від 14 лютого 2020 року у справі № 761/7024/18, постанові Верховного Суду від 20 грудня 2018 року у справі № 910/19702/17, постанові Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 914/1019/16, оскільки у цих справах, та у справі, яка переглядається, різні підстави та предмет позову, а також різні фактичні обставини. 
Так у справі  № 754/15193/16-ц ОСОБА_1 звернулась до ФОП ОСОБА_2, ОСОБА_3 ,    3-тя особа на стороні позивача - ОСОБА_4, про зобов`язання вчинити дії.
Позивач просила суд зобов`язати відповідачів протягом двох місяців з дня прийняття рішення здійснити передбачений договором ремонт автомобіля «Nissan»,  та повернути їй його, стягнути на її користь пеню та понесені судові витрати, пов`язані з розглядом справи.
У справі № 918/780/18 Товариство з обмеженою відповідальністю «Золотий екватор» (далі - ТОВ «Золотий екватор») звернулось до Господарського суду Рівненської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» (далі - ПрАТ «Рівнеазот») про визнання недійсним договору про безвідсоткову поворотну фінансову допомогу з додатковими угодами. 
 
Позов обґрунтований тим, що директор ТОВ «Золотий екватор», підписуючи оспорюваний правочин, діяв поза межами повноважень, передбачених статутом. Жодного дозволу на підписання договору про безвідсоткову поворотну фінансову допомогу від 24 лютого 2014 року № 24/02/14-2 директору підприємства Слободянюку С. С. видано не було. Більше того, не приймались рішення щодо надання дозволу директору товариства Желобенку О. Ф. на пролонгацію вказаного правочину. 
Отже, вказані особи діяли поза межами повноважень, визначених статутом, не мали необхідного обсягу дієздатності для підписання подібного роду договорів, що є підставою для визнання недійсним спірного договору від 24.02.2014 зі всіма додатковими угодами. Також позивач вказує, що спірний договір та додаткові угоди до нього підписані невстановленими особами. Вказане слугувало підставою для проведення службового розслідування на підприємстві позивача.
У справі № 761/7024/18 ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до                Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк»), третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю  «Сервіс-Груп ЛТД» (далі - ТОВ «Сервіс-Груп ЛТД»), про визнання договору поруки недійсним.
У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2020 року у справі № 761/7024/18 зазначено, що «факт укладення між сторонами оспорюваного договору поруки встановлений судовим рішенням у справі № 2-4196/11.
Також, апеляційним судом встановлено та зі змісту оспорюваного договору поруки вбачається, що він є тристороннім. Окрім підпису кредитора - ВАТ «ЕйБіСі Банк», договір міститься два підписи від імені ОСОБА_1 один підпис виконано в рядку: Директор ТОВ «Сервіс-Груп ЛТД» і цей підпис скріплено печаткою ТОВ «Сервіс-Груп ЛТД», інший - в рядку «Поручитель».
Звертаючись до суду, позивач не оспорював факт підписання ним договору поруки від імені ТОВ «Сервіс-Груп ЛТД», керівником якого він був».
У справі № 910/19702/17 Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Весма» звернулось до Товариства з обмеженою відповідальністю «Проскан» з позовом про стягнення боргу за договором поставки.
У справі № 914/1019/16 Товариство з обмеженою відповідальністю «Ембавуд Україна» звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором постачання товару.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої та апеляційної інстанцій.
Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.
Висновки Верховного Суду
Відповідно до частин першої та другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду не дають підстав для висновку, що оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанцій ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. 
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2021 року, залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                               І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. Ю. Тітов