ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

07 липня 2021 року                                                                        м. Чернівці
справа № 715/2838/20
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Владичан А. І. 
суддів: Литвинюк І.М., Лисака І.Н.
секретар Герман Я.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Іліє Петро Михайлович, на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 07 квітня 2021 року та додаткове рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 26 квітня 2021 року (головуючий у 1-й інстанції Маковійчук Ю.В.),-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди.
Свої позовні вимоги, із змінами та доповненнями, обґрунтовував тим, що він є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , який отримав у дар від свого покійного батька ОСОБА_3 .  
Вказував на те, що близько десяти років він живе та працює в Італії, тому на прохання свого племінника – відповідача по справі ОСОБА_2 дозволив йому тимчасово пожити у вказаному будинку. Однак йому стало відомо, що відповідач без дозволу демонтував його будинок, а на території землі, яка призначена для обслуговування його житлового будинку, відповідач звів власний дім.
У зв`язку із такими діями відповідача він звернувся із відповідною заявою до органів поліції та повідомив, що ОСОБА_2 самочинно без його згоди знищив належний йому будинок із речами, що в ньому знаходилися, і своїми діями завдав йому матеріальних збитків. 
________________________________________________________________________
Провадження 22ц/822/651/21 

За вказаним фактом працівниками поліції 22.07.2020 року відкрито кримінальне провадження внесене до ЄРДР за №12020260080000255 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.194 КК України. 
Разом з тим, постановою Глибоцького ВП Сторожинецького ВП ГУНП в Чернівецькій області від 22.09.2020 року, дане кримінальне провадження – закрито у зв`язку із відсутністю ознак кримінального правопорушення, так як згідно висновку експерта №2-О від 31.08.2020 року проведеної в межах кримінального провадження орієнтовна ринкова вартість будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 станом на 25.04.2020 рік могла становити 163 725 гривень, тому не може бути кваліфікуючою ознакою в кримінальному провадженні.
Також зазначав, що внаслідок незаконного знищення майна йому завдано моральних страждань і хвилювань, вимушених змін у житті і суспільних стосунках, оскільки відповідачем безпідставно було порушено його право власності, внаслідок чого він був вимушений витрачати свій час, кошти та фізичні сили на звернення до різних суб`єктів владних повноважень, правоохоронних органів. В результаті незаконних дій відповідача він позбавлений можливості використовувати власний будинок за призначенням, а відповідач протягом цього часу не проявив жодного інтересу до усунення допущених ним порушень та байдуже відноситься до вирішення проблеми, в створенні якої він сам винен, що негативно впливає на його стан.
Просив суд стягнути із відповідача на його користь матеріальну шкоду в сумі 163 725,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн. а також понесені ним судові витрати.
      Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 07 квітня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , завдану матеріальну шкоду в сумі 163 725 гривень та 15 000 гривень моральної шкоди, а також 2 479 гривень 25 копійок у відшкодування судових витрат. 
Додатковим рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 26 квітня 2021 року  стягнуто з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  14000 гривень у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. 
Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями  ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Іліє Петро Михайлович, подав апеляційну скаргу, в якій вважає оскаржувані рішення незаконними та необґрунтованими, ухваленими з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що у якості належного доказу протиправної поведінки відповідача суд першої інстанції взяв до уваги той факт, що обставини щодо знесення відповідачем домоволодіння ніби то встановлені в рамках кримінального провадження, однак такий висновок суду є хибним, так як постанова про закриття кримінального провадження є лише доказом про закриття кримінального провадження і ніяким чином не розкриває таку ознаку цивільно-правової відповідальності як «дія заподіювача», яка має виражатися у прямому умислі чи необережності.

Судом першої інстанції залишено поза увагою і не надано належної оцінки що постанова про закриття кримінального провадження не розкриває обов`язку ознаку цивільного правопорушення як «протиправність діяння» з боку відповідача, так як в матеріалах справи відсутні будь-які належні докази і суд не прийняв до уваги їх відсутність, які б вказували на час, місце і спосіб знесення будинку позивача. Не знайшло свого підтвердження і наявність причинного зв`язку між протиправними діями і наслідками (завданими збитками) так як відсутні будь-які належні докази, що саме діями відповідача спричинено позивачу матеріальну шкоду.
Зазначає, що відсутність вини і взагалі вчинення протиправних дій з його боку було підтверджено допитом свідків, які в судовому засіданні підтвердили факт, що він не причетний та не має жодного відношення до знесеного будинку позивача, однак судом в порушення норм процесуального права не взяв до уваги такі пояснення свідків, посилаючись, що вказані свідки є родичами відповідача та можуть бути зацікавленими особами.
Посилається на те, позовна заява не розкриває протиправності дій відповідача і причинний зв`язок між його діями і наслідками які настали, так як до позову не надані належні докази про те, коли саме в часовому проміжку вчинені неправомірні дії, чи саме у вказаний період часу відповідач і лише він мав можливість і саме він здійснив неправомірні дії, яким чином він їх здійснив і в чому саме вони виражаються (спосіб їх вчинення), які б свідчили про демонтаж будинку саме відповідачем. Крім того, відповідач має по сусідству із позивачем свій власний будинок в якому постійно проживав, а реєстрація його місця проживання у домоволодінні позивача не свідчить про те, що відповідач причетний до демонтажу цього будинку.
Суд першої інстанції дійшов хибного висновку про доведеність розміру матеріальної шкоди посилаючись на висновок експерта, оскільки така експертиза проводилася без огляду об`єкта дослідження, виключно за вихідними даними, та оцінка технічного стану проведена орієнтовно. Орієнтовна вартість є приблизною вартістю в не реальною ринковою, і перед експертом не ставилося питання про встановлення орієнтовної ринкової вартості, чим експерт вийшов за межі постанови слідчого. При встановленні експертом вихідних даних брались до уваги технічні характеристики домоволодіння за даними по господарських книг станом до 2010 року, без надання експерту будь-яких доказів щодо технічного стану і характеризуючих даних об`єкту дослідження з 2010 року по 25.04.2021 року, крім того грубим порушенням з боку експерта під час експертного дослідження не взятий до уваги фізичний знос конструктивних елементів об`єкта оцінки, так як даний фактор сильно впливає і зменшує розмір ринкової вартості будинку.
Зазначав, що оскільки він не скоював протиправних дій, і матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б даний факт підтвердили, а саме не зносив будинок позивача, тому він був безпідставно підданий засобу цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування завданих позивачу збитків, тому не підлягають до задоволення і вимоги щодо відшкодування моральної шкоди.
Щодо скасування додаткового рішення суду від 26.04.2021 року то вказує, що у випадку скасування основного рішення стягнені з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу на підставі додаткового рішення будуть безпідставними, у зв`язку із чим додаткове рішення підлягає скасуванню в повному обсязі, з метою усунення зловживання позивачем у майбутньому правом на стягнення таких витрат.
Просить скасувати рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 07 квітня 2021 року та додаткове рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 26 квітня 2021 року та ухвалити постанову якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити. Вирішити питання розподілу судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги і понесені витрати на правову допомогу.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.
Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції не відповідає.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_2 всупереч вимогам ст.10,60 ЦПК України доводи позивача не спростував та не довів відсутності своєї вини, та вважав доведеним факт понесення позивачем матеріальної шкоди завданої відповідачем по справі, в результаті руйнування житлового будинку в сумі 163725 гривень, що є ринковою вартістю майна, а тому відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу і завдану йому моральну шкоду .
Колегія суддів не погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 отримав у дар від свого покійного батька ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування посвідченого секретарем виконавчого комітету Турятської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області та зареєстрований в реєстрі № 11 (а.с.8-9).
Згідно висновку експерта №2-О від 31.08.2020 року проведеної в межах кримінального провадження орієнтовна ринкова вартість будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 станом на 25.04.2020 рік могла становити 163 725 гривень (а.с.13-19). 
Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазначала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Отже, цивільне законодавство у деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу.
Позивачу належить довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а шкода, яка завдана особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Також позивач несе тягар доведення перед судом розміру завданої шкоди, зокрема зменшення або знищення майна, яке належить йому на праві власності.
Дослідивши матеріали справи колегією суддів встановлено, що належних та допустимих доказів, які б дали суду стверджувати, що відповідач ОСОБА_2 вчинив умисні дії щодо знищення майна ОСОБА_1 , та існує причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та знищенням майна позивача по справі.
З правової позиції Верховного Суду у постанові від 01.11.2018 року по справі №905/2191/15, вбачається, що за змістом ст.1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини боржника. Наявність перших трьох із зазначених елементів доводиться особою, яка звернулася із вимогою про відшкодування збитків.
Причинний зв`язок, як обов`язкова умова відповідальності за заподіяні збитки, полягає в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, отже, доведенню підлягає факт того, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20.03.2019 року у справі №918/203/18, пунктах 6.15,6.16 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.04.2020 року у справі №920/715/17.
З вищенаведеного колегія суддів приходить до висновку, що за змістом статті 1166 ЦК України, обов`язок відшкодувати заподіяну шкоду покладається на особу, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
Крім застосування принципу вини шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв`язку між неправомірними діями особи, яка заподіяла шкоду, і самою шкодою. Відсутність хоча б одного з елементів складу цивільного правопорушення виключає склад цивільного правопорушення, і як наслідок, настання юридичної відповідальності. 
Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що належним доказом протиправної поведінки відповідача є встановлені в рамках кримінального провадження №12020260080000255 обставини, за попередньою кваліфікацією за ч.1 статті 194 КК України, оскільки таке провадження постановою Глибоцького ВП Сторожинецького ВП ГУНП в Чернівецькій області від 22.09.2020 року закрито за відсутністю ознак кримінального правопорушення, так як шкода завдане не у великих розмірах.
Колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги, що вказана постанова, є лише доказом закриття кримінального провадження, однак ніяким чином не підтверджує обставини цивільно правової відповідальності конкретної особи, яка має виражатися у прямому умислі чи необережності.
Постанова про закриття кримінального провадження не свідчить про наявність цивільного правопорушення як «протиправність діянь» з боку відповідача, так як в матеріалах справи відсутність будь-які належні докази, які б свідчили про час, місце і спосіб знесення будинку позивача. Не знайшло свого підтвердження і наявність причинного зв`язку між протиправними діями і наслідками, завданими збитками, оскільки відсутні будь-які належні докази, що саме діями відповідача спричинено позивачу матеріальну шкоду.
Обґрунтованими та підставними є доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що за недоведеністю протиправних дій з боку відповідача і причинного зв`язку між діями і наслідками, неможливо встановити наявність вини, відсутність якої повинна доказувати особа, яка вчинила протиправні дії.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що заподіювачем шкоди є відповідач і про наявність в його діях вини без наявності належних та достовірних доказів.
Крім того, колегія суддів зазначає, що висновок експерта №2-О від 31.08.2020 року проведеного в рамках кримінального провадження, яким встановлена орієнтовна вартість будинку не є належним доказом на підтвердження доведеності позивачем розміру завданої матеріальної шкоди, оскільки орієнтовна вартість є приблизною вартістю а не реальною ринковою, що унеможливлює визначити дійсний розмір завданої шкоди, та не може бути належним доказом реального розміру завданих збитків, що судом першої інстанції не взято до уваги. 
Що стосується стягнення моральної шкоди, то колегія судді зазначає, що ненадання позивачем будь-яких доказів завдання позивачеві саме відповідачем моральної шкоди та судом першої інстанції зроблений хибний висновок, так як позивачем не доведений факт, що саме внаслідок протиправних дій відповідача був знесений будинок позивача і як наслідок завдано йому матеріальних збитків.
У зв`язку із тим, що матеріалами справи не доведено протиправності дій з боку відповідача щодо знесення будинку ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,був безпідставно притягнутий до цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування завданих позивачу збитків, тому колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди. За відсутності належних доказів спричинення саме відповідачем матеріальних збитків і реального розміру таких збитків, відповідач не може нести тягар відшкодування моральних і душевних страждань позивача.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність винних дій з боку відповідача, щодо знищення майна.
Щодо оскарження додаткового рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 26 квітня 2021 року про стягнення витрат на правову допомогу, то колегія суддів зазначає, що у зв`язку із відсутністю підстав для задоволення позовних вимог, підстав для стягнення витрат понесених на правову допомогу немає.
За змістом ч.1 та 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.
Виходячи з наведеного, оскільки судом апеляційної інстанції апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Іліє Петро Михайлович, задоволено та скасовано рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 07 квітня 2021 року і прийнято постанову, якою відмовлено в задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, то судові витрати не можуть бути покладені на відповідача, а тому додаткове рішення також підлягає скасуванню.
Щодо стягнення витрат на правову допомогу, то колегія суддів зазначає наступне
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.  Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
  Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:
- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
 Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частина 3 статті 133 ЦПК України). Частинами 1, 2 статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Як убачається з матеріалів справи, в додатках до апеляційної скарги, адвокатом Іліє П.М.., який представляє інтереси ОСОБА_2 зазначено, що витрати відповідача на професійну правничу допомогу, згідно договору про надання правничої допомоги від 03 січня 2021 року. 
Відповідно до п.3 розділу Гонорар сторони узгодили гонорар за надані послуги у фіксованій сумі у грошовій одиниці у розмірі 8000 гривень, який сплачується клієнтом у день підписання договору про надання правової допомоги. Пунктом 4 передбачено, що підписанням цього договору клієнт підтверджує факт оплати гонорару а адвокат підтверджує факт його отримання.
Розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого адвокатом, а отже є визначеним.
Аналогічна правова позиція узгоджується із постановою Верховного Суду від 28.12.2020 року у справі №640/18402/19.
Надані документи відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України є належними доказами на підтвердження витрат за надання професійної правничої допомоги в справі.
Клопотання про зменшення витрат на правову допомогу позивачем не заявлено. 
Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України  судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові – на позивача.
Розмір судових витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги ОСОБА_2 становить 8000 гривень, які у зв`язку із безпідставністю апеляційної скарги підлягають відшкодуванню на користь відповідача по справі. 
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Іліє Петро Михайлович, задоволено, тому із ОСОБА_1   на користь ОСОБА_2  слід стягнути 3717 гривень 10 копійок витрат пов`язаних зі сплати судового збору, за подачу апеляційної скарги.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України») .

Керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Іліє Петро Михайлович, задовольнити.
Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 07 квітня 2021 року та додаткове рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 26 квітня 2021 року скасувати.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений ним судовий за подання апеляційної скарги в сумі 3717 (три тисячі сімсот сімнадцять) гривень 10 копійок, та витрати за надання правової допомоги в сумі 8000 (вісім тисяч) гривень.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Дата складання повного тексту постанови 09 липня 2021 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: І.М. Литвинюк

І.Н. Лисак