Справа № 352/718/20 
Провадження № 22-ц/4808/836/21 
Головуючий у 1 інстанції Гриньків Д. В. 
Суддя-доповідач Девляшевський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 липня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача Девляшевського В.А.,
суддів: Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,
секретаря: Петріва Д.Б., 
з участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору — секретар Вільшаницької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області Архамула Наталія Михайлівна про визнання заповіту недійсним, за апеляційними скаргами представника Лютан З.Й., в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області, ухвалене головуючою суддею Гриньків Д.В. від 25 березня 2021 року,
в с т а н о в и в:
У квітні 2020 року позивач пред`явила позов до відповідача, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, секретар Вільшаницької сільської ради Архамула Н. М., про визнання заповіту недійсним. Позовні вимоги обгрунтовано тим, що секретарем Вільшаницької сільської ради Архамулою Н. М. при посвідченні заповіту батька позивача ОСОБА_4 від 22.07.2015 року не дотримано вимог Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5, так як заповіт був складений у одному екземплярі, в матеріалах архівної справи наявна копія посвідченого заповіту, а не оригінал. Тому позивач просила суд визнати недійсним заповіт, посвідчений 22.07.2015 року секретарем Вільшаницької сільської ради Тисменицького району Архамулою Н. М., що зареєстрований в реєстрі за №43.
Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 25 березня 2021 року позов задоволено. Визнано недійсним заповіт, посвідчений 22 липня 2015 року секретарем Вільшаницької сільської ради Тисменицького району Архамулою Н.М. та зареєстрований в реєстрі за №43. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп. судового збору.
Не погоджуючись із даним рішенням суду, представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Лютан З.Й. подано апеляційну скаргу, у якій посилається на невідповідність рішення суду першої інстанції вимозі процесуального закону щодо законності судового рішення. Зокрема, представник апелянта вказує, що заповіт посвідчено уповноваженим суб`єктом, дотримано основних вимог щодо його форми та змісту, так як останній складений у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Вказує, що позивачем при поданні позову невірно визначено спосіб захисту порушеного права, оскільки не дотримання процедури посвідчення заповіту тягне за собою визнання його нікчемним, а не недійсним. Представником також зазначено, що судом першої інстанції порушено вимоги процесуального права, не правомірно не застосовано до вимог позивача строк позовної давності. Вказує, що батько позивача помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивачці було відомо про порушене право з квітня 2016 року, оскільки вона знала про наявність складеного заповіту, в свою чергу до суду з позовом позивач звернулась лише 03.04.2020 року, таким чином позивачем пропущено загальний строк звернення до суду з позовом.
Апелянтом ОСОБА_4 подано апеляційну скаргу, за змістом якої просив скасувати судове рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав порушення судом першої інстанції норм процесуального права. Вказав, що є сином спадкодавця та братом позивачки, разом з сестрою та відповідачкою є спадкоємцями першої черги. Судом першої інстанції не залучено його до участі в справі, не визначено коло спадкоємців та заінтересованих осіб, за результатами розгляду спору вирішено питання про майнові інтереси апелянта без його участі.
Відзив від ОСОБА_3 на апеляційні скарги у встановлений апеляційним судом строк не надходив. В засідання апеляційного суду  ОСОБА_3  не з`явилась. Причин неявки в судове засідання вона не повідомила, не забезпечила участь представника, клопотань щодо відкладення судового розгляду не подавала.
В засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав з мотивів, наведених у ній. Надав пояснення про те, що оригінал заповіту ОСОБА_3 неправомірно забрала з будинковолодіння в якому проживала її мати. На даний час дублікат заповіту знаходиться в матеріалах іншої цивільної справи, яка перебуває в провадженні апеляційного суду. Покази секретаря сільської ради Архамули Н.М. надані слідчому в рамках кримінального провадження, в частині складення заповіту в одному екземплярі, з підстави, що заповідач не міг багато писати не відповідають дійсності. Вказав, що при посвідченні заповіт було складено в двох примірниках. Другий екземпляр мав зберігатись в архіві сільської ради, його було втрачено.
Апелянтом ОСОБА_4 подано заяву про розгляд справи без його участі, вимоги апеляційної скарги підтримав в повному обсязі.
Третя особа в засідання апеляційного суду не з`явилась, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. Клопотань щодо реалізації прав суду не подано. 
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з наступних підстав.
Згідно ч.ч.1,2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до частин 1,2,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи вимоги позову, суд першої інстанції вказав, що згідно з наявною в матеріалах справи копією заповіту від 22.07.2015 року, посвідченого секретарем Вільшаницької сільської ради Архамулою Н. М., ОСОБА_4 на випадок своєї смерті заповів все своє майно відповідачу. Одночасно в даному заповіті зазначено, що даний заповіт посвідчено у двох примірниках, перший із яких зберігається у виконкомі Вільшаницької сільської ради, а другий, що має силу оригіналу, видається заповідачу ОСОБА_4 (а.с.7). Відповідно до копії пояснень ОСОБА_5 від 31.05.2017 року, наданих останньою капітану поліції ОСОБА_6 Тисменицького ВП ГУНП в Івано-Франківській області, заповіт ОСОБА_4 було посвідчено у одному екземплярі оскільки заповідач не міг багато писати. Вказала, що оригінал заповіту отримав ОСОБА_4 , а у сільській раді залишилась ксерокопія даного заповіту. Посилаючись на Постанову Верховного Суду від 15.07.2019 року за №583/3606/16-ц, суд першої інстанції зазначив, що оскільки недійсними є заповіти складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо), одночасно зазначення сполучника «тощо» вкінці переліку порушень вимог щодо форми та посвідчення заповіту свідчить про його неповноту та на можливість його продовження. На підставі аналізу норм статтей 203, 1251,1257 ЦК України, пунктів 1.1, 1.2 глави 1 розділу 3 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5 суд першої інстанції дійшов до висновку, що умовою посвідчення заповіту посадовою особою органів місцевого самоврядування є подання такого заповіту у двох примірниках, а відтак його посвідчення в одному екземплярі є порушенням вимог щодо такого посвідчення. Тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі.
З цим висновком суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується з огляду на таке.
Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються положеннями ЦК України та Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до статей 1233, 1234 ЦК України (тут і далі у редакції, чинній на час укладання заповіту), заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.
Загальні вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтями 1247, 1248 ЦК України, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.
Статтею 1251 ЦК України передбачено, що якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.
Права, обов`язки та повноваження секретаря сільської ради, який є посадовою особою органу місцевого самоврядування, визначені статтею 50 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Відповідно до пункту 1.1 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5, та положень частини першої статті 37 Закону України «Про нотаріат» у сільських населених пунктах на уповноважених на це посадових осіб органу місцевого самоврядування покладено повноваження вчинення такої нотаріальної дії як посвідчення заповітів (крім секретних).
Згідно частиною першою статті 1257 ЦК України зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 цього ЦК України.
На заповіт, як односторонній правочин, поширюються загальні правила ЦК України щодо недійсності правочинів.
Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). 
Відтак, недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складенні особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо).
Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.
Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 5 червня 2019 року по справі № 665/1935/16-ц, та постанові від 15 липня 2019 року № 583/3606/16-ц недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо).
Враховуючи наведене, колегія суддів не погоджується з висновком місцевого суду про наявність підстав для встановлення недійсності заповіту. Адже зазначений заповіт відповідає вказаним вище вимогам законодавства, зокрема: складений у письмовій формі, в ньому зазначено місце та час його складання, заповіт особисто підписаний заповідачем та посвідчений секретарем Вільшаницької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області Архамулою Н. М., яка мала відповідні повноваження на вчинення таких нотаріальних дій.
Таким чином суд першої інстанції невірно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, не встановив обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, залишив поза увагою недоведеність позивачем належними та допустимими доказами невідповідність заповіту внутрішній волі заповідача. Колегія суддів зауважує, що саме по собі не дотримання уповноваженим суб`єктом порядку вчинення нотаріальний дій та формування архівних справ, не є підставою для визнання заповіту недійсним, оскільки зберігання в архіві оригіналу другого екземпляру заповіту не залежить від волі спадкодавця, а є технічною дією, від якої не залежить зміст заповіту, дата його посвідчення. Аналогічний висновок в схожих правовідносинах викладено в Постанові Верховного Суду від 06 липня 2021 року у справі № 660/1117/18. 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року в справі № 756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок по застосуванню частини другої статті 1257 ЦК України та вказано, що «для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України».
В свою чергу, колегія суддів звертає увагу на те, що дійсність підпису заповідача у заповіті, складання заповіту за відсутності у останнього необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту не є предметом даного спору, і такими підставами позов не обґрунтовувався. 
Окремо слід зауважити, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність. Тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами» У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що «нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».
Таким чином позовні вимоги щодо визнання заповіту недійсним по суті є неефективним способом захисту, а відмова у задоволенні цієї вимоги не означає, що він є дійсним, що можливо було би трактувати як рішення на користь відповідача, оскільки Верховний Суд чітко вказав, що такий правочин є нікчемним. Аналогічну правову позицію викладено в Постанові Верховного Суду від 30.06.2021 року № 739/516/20.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
Оскаржене судове рішення не відповідає критерію законності судового рішення. Висновки, сформовані місцевим судом щодо можливості розширеного тлумачення визначених законом підстав для визнання заповіту недійсним, ґрунтуються на неправильному тлумаченні закону. Верховним Судом неодноразово висловлено правову позицію щодо безпідставності визнання заповіту недійсним з формальних підстав. В цьому контексті колегія суддів констатує, що недійсність заповіту з мотивів розширювального розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, які закріплені у частині першій статті 1257 ЦК України, матиме наслідком порушення принципу свободи заповіту.
У зв`язку з наведеним, апеляційний суд приходить до переконання про відсутність передбачених законом підстав для визнання недійсним заповіту, посвідченого 22 липня 2015 року посвідченого секретарем Вільшаницької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області Архамула Н.М., зареєстрованого в реєстрі за № 43.
Вищевикладене свідчить про те, що апеляційну скаргу  ОСОБА_1 обґрунтовано належними правовими підставами, а тому вона підлягає задоволенню.
Оскільки, судове рішення в даній справі ухвалено з порушенням норм матеріального права воно підлягає скасуванню.
Щодо апеляційної скарги ОСОБА_4 колегія суддів дійшла до висновку, що провадження за скаргою підлягає закриттю, з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України (пункт 1 резолютивної частини Рішення № 6-зп від 25 листопада 1997 року; пункт 1 резолютивної частини Рішення № 9-зп від 25 грудня 1997 року; та пункт 1 резолютивної частини Рішення № 19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року).
У рішенні № 19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року Конституційний Суд України зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Отже гарантоване ст. 55 Конституції України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
В ч. 1 ст. 12 ЦПК України проголошено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Отже обов`язок обгрунтування наявності порушеного права процесуальним законом покладено безпосередньо на особу, яка звернулась за захистом права до суду.
Колегія суддів констатує, що під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Відповідно, у апелянта ОСОБА_4 відсутнє порушене суб`єктивне право чи майновий інтерес, оскільки за результатом розгляду спору не вирішено питання про права та обов`язки апелянта. Відповідно до частин 3,4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, апелянт як суб`єкт звернення до суду несе ризик настання наслідків пов`язаних з ненаданням доказів в обгрунтування порушення його прав за результатом розгляду спору. В свою чергу, матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів в підтвердження обставини, що ОСОБА_4 у передбачений законом строк та спосіб прийняв спадщину. Відповідно апелянтом не обгрунтовано належними правовими підставами, що рішення в даній справі впливає або може вплинути на реалізацію його спадкових прав.
Відповідно до п.3 ч.1 ст. 361 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
З огляду на вищенаведене апеляційна скарга ОСОБА_1 відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підлягає задоволенню. Провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 відповідно до п.3 ч.1 ст. 361 ЦПК України підлягає закриттю, а судове рішення підлягає скасуванню за апеляційною скаргою ОСОБА_1 з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову. 
Керуючись ст. ст. 268, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області, від 25 березня 2021 року – скасувати. 
Ухвалити нове рішення.
В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору — секретар Вільшаницької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області Архамула Наталія Михайлівна про визнання заповіту недійсним — відмовити.
Провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 закрити.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.
Суддя-доповідач                                                      В.А. Девляшевський
Судді:                                                                   І.В. Бойчук 
                В.Д. Фединяк
Повний текст постанови складено 22 липня 2021 року.