КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                                                                                                                             
                                                                         Апеляційне провадження № 22-ц/824/8394/2021                     
                                                                                                                      справа № 753/6539/17                                                       

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
23 вересня  2021 року Київський апеляційний суд в складі:
 
            Судді - доповідача:      Андрієнко А.М.
            Суддів:                           Соколової В.В.
                                                   Поліщук Н.В.
            При секретарі               Дроздовій Ж.В.
 
Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва, постановленого  суддею   Колесником О.М.  09 грудня 2020 року по цивільній справі за позовом  Національного банку України до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», треті особи: Публічне акціонерне товариство «Укргазвидобування», Фонд гарантування вкладників фізичних осіб, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Фінгруп фактор», про визнання договору поруки недійсним,
 
У С Т А Н О В И Л А :
 
У квітні 2017 року позивач Національний банк України звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ПАТ «Дельта Банк», в якому просив визнати недійсним, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 договір поруки №П30019775-13 від 28.11.2014 року, мотивуючи вимоги тим, що у відповідності до п.3 ст.7, п.3 ст.25 Закону України «Про Національний банк України» між Національним банком України та ПАТ «Дельта Банк» укладено кредитний договір, відповідно до умов якого Національний банк України надав ПАТ «Дельта Банк» кредит для збереження ліквідності, а ПАТ «Дельта Банк» зобов`язалося повернути кредит в порядку та строки, передбачені умовами договору, а також сплатити проценти за його користування. Згідно Кредитного договору, забезпеченням за ним виступають майнові права за укладеними ПАТ «Дельта Банк» кредитними договорами з юридичними та фізичними особами. Оформлення забезпечення відбулося шляхом укладання окремого між Національним банком України та ПАТ «Дельта Банк» 01.11.2013 року Договору застави майнових прав №51/64/144/39/86/ЗМП-9. На підставі договору застави майнових прав ПАТ «Дельта Банк» передало у заставу Національному банку України майнові права за договором кредитної лінії № ВКЛ-2022390 від 29.08.2013 року, укладеним з ПАТ «Укргазвидобування», а також усіма забезпечувальними зобов`язаннями до нього. У зв`язку з укладанням та на підставі договору застави майнових прав, у Єдиному державному реєстрі обтяжень рухомого майна 05.11.2013 року за №13994180 Державним підприємством «Інформаційний центр» було зареєстровано приватне обтяження (застава рухомого майна) за об`єктом: Майнові права за договором кредитної лінії від 29.08.2013 № ВКЛ-2022390, укладеним між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Укргазвидобування» та оголошено заборону відчуження предмету обтяження. Обтяжувачем, згідно даних вказаного запису у Єдиному державному реєстрі обтяжень рухомого майна, визначено Національний банк України, а боржником ПАТ «Дельта Банк». В подальшому між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № П 30019775-13 від 28.11.2014 року. В порушення вимог законодавства та умов договору застави майнових прав, майнові права ПАТ «Дельта банк» за договором кредитної лінії № ВКЛ-2022390, які перебували у заставі Національного банку України, фактично були відчужені без його згоди відповідачу ОСОБА_2 . Крім того, укладанням спірного договору поруки без погодження з Національним банком як заставодержателем, фактично було внесено зміни до договору кредитної лінії № ВКЛ-2022390, пунктом 1.3 якого було визначено вичерпний перелік забезпечувальних зобов`язань, до яких спірний договір не входив. А також укладенням спірного договору поруки Національний банк втратив можливість звернення стягнення чи реалізації свої майнових прав щодо договору застави майнових прав. Оскільки ПАТ «Дельта банк» не мав права укладати договір поруки без погодження з куратором Банку, такий договір слід вважати укладеним з порушенням ПАТ «Дельта банк» його господарської компетенції, що є підставою для визнання його недійсним згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України, зокрема з підстав порушення під час його укладання вимогам постанов Правління Національного банку України № 692/БТ від 30.10.2014 р. та № 560 від 11.09.2014 р. На підставі Постанови Правління Національного банку України від 30.10.2014 № 692/БТ, банк було віднесено до категорії проблемних та запроваджено певні обмеження у діяльності банку. Відповідно встановлених обмежень погашення заборгованості за кредитним договором мало здійснюватись виключно у грошовій формі для забезпечення зовнішніх надходжень коштів до проблемного банку на погашення кредитів з метою покращення поточної ліквідності банку та недопущення погіршення фінансового стану. Проте погашення заборгованості за кредитним договором було проведено з поточного рахунку ОСОБА_2 в Банку, проблемність якого була встановлена Постановою № 692/БТ, за умов практичної неможливості здійснити переказ коштів зі свого рахунку до інших банків, тобто в період неможливості виконання Банком своїх зобов`язань перед кредиторами. Внаслідок проведеної операції ОСОБА_2 отримав право зворотної вимоги (регресу) до ПАТ «Укргазвидобування». Таким чином, ПАТ «Дельта банк», уклавши спірний Договір поруки після визнання вказаного банку проблемним та прийнявши погашення заборгованості за Кредитним договором з рахунку ОСОБА_2 , надав одному з кредиторів Банку переваги у вигляді передачі йому прав вимоги до ПАТ «Укргазвидобування», прямо не встановлені для нього законодавством чи внутрішніми документами Банку, що зазначено у п.7 ч. 3 ст. 38 Закону Країни «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» як ознака нікчемності правочину. В результаті здійснення вищевказаної операції реального надходження коштів на рахунок банку не відбулось, а було вчинено коригування структури банківського балансу шляхом зміни обліку грошових зобов`язань. ПАТ «Дельта Банк» не міг здійснити платіж з погашення заборгованості за договором кредитної лінії від 29.08.2013 № ВКЛ-2022390 у зв`язку з відсутністю достатньої кількості коштів на кореспондентському рахунку відкритому у Національному банку України.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09 грудня 2020 року позов  задоволено.
Визнано договір поруки №П-30019775-13 від 28.11.2014 року, укладений між ОСОБА_2 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) та ПАТ „Дельта-Банк", (код ЄДРПОУ 34047020),  недійсним.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Національного банку України 1600 грн. судового збору.
Не погоджуючись з рішенням суду,  14.04.2021 ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову, мотивуючи тим, що оскаржуване рішення прийнято без належного, повного та об`єктивного дослідження залучених до матеріалів справи доказів, внаслідок чого ухвалено незаконне рішення, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального законодавства. В обґрунтування своїх доводів вказує, що зазначення поруки, як виду забезпечення у тексті основного зобов`язання є факультативною умовою, недотримання якої не є підставою для визнання правочину недійсним. Також зазначає, що обмеження, які викладені в п.3-4 Постанови Правління НБУ №560/БТ від 11.09.2014 року, стосувались саме міжбанківських переказів, які пов`язані з кореспондентськими рахунками, які були відкриті у банках-кореспондентах. Списання ж коштів з рахунку поручителя на позичковий рахунок ПАТ «Укргазвидобування» здійснювалось за внутрішньобанківським переказом коштів.
У суді апеляційної інстанції  представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.
Представник Національного банку України просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Представник ПАТ «Укргазвидобування» просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість  постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позов визнано відповідачем, оскільки ПАТ «Укргазвидобування» 14.05.2015 року застосовано наслідки нікчемності правочину, у зв`язку з чим дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про визнання договору поруки недійсним.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками  суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що 29.08.2013 року між ПАТ «Укргазвидобування» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір кредитної лінії № ВКЛ-2022390, відповідно до умов якого ПАТ «Дельта Банк» зобов`язався надати ПАТ «Укргазвидобування» грошові кошти у розмірі 150000000,00 грн. зі сплатою 24 % річних та терміном повернення кредитних коштів не пізніше 28.08 2014 року (т.1, а.с.51-55).
29.08.2013 р. між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Укргазвидобування» було укладено договір застави № ВКЛ-2022390/S-1 в забезпечення виконання зобов`язань за договором кредитної лінії № ВКЛ-2022390 від 29.08.2013 року.
            До договору кредитної лінії № ВКЛ-2022390 від 29.08.2013 року було укладено додатковий договір № 1 від 07.08. 2014 року, додатковий договір № 2 від 31.10.2014 року, додатковий договір № 3 від 20.112014 року, додатковий договір № 4 від 28.11.2014 року, додатковий договір № 5 від 01.12.2014 року.
01.11.2013 року між Національним банком України та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір застави майнових прав № 51/64/144/39/86/ЗМП-9 (т.1, а.с.20-33).
Відповідно до п.п. 1.1.1 договору застави майнових прав №51/64/144/39/86/ЗМП-9, предметом застави є майнові права за договором кредитної лінії № ВКЛ-2022390 від 29.08.2013 року та додатковими договорами до нього, укладеними між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Укргазвидобування», а також з зобов`язань, що виникають з договору № ВКЛ-2022390/S -1 від 29.08.2013 року.
Відповідно до п. 1.4. договору застави майнових прав №51/64/144/39/86/ЗМП-9, надана застава забезпечує виконання заставодавцем вимог заставодержателя за кредитами для підтримки ліквідності, наданими згідно із кредитними договорами, що перераховані в цьому пункті.
27.12.2013 року між НБУ та ПАТ «Дельта Банк» було укладеного договір про внесення змін та доповнень №1 до договору застави майнових прав №51/64/144/39/86/ЗМП-9 від 01.11.2013 року (т.1, а.с.34-36).
На підставі постанови Правління Національного банку України від 30.10.2014 №692/БТ, ПАТ «Дельта Банк» було віднесено до категорії проблемних та запроваджено ряд обмежень в діяльності банку, у тому числі: заборонено передавати в забезпечення третім особам майно та активи банку без погодження з куратором банку; погашення заборгованості, що виникла за будь-якими активними операціями банку, мала прийматись тільки в грошовій формі (крім набуття права власності на об`єкти застави за погодженням із куратором банку) (т.1, а.с.40-43). Зазначені обмеження мають на меті забезпечення зовнішніх надходжень коштів до проблемного банку на погашення кредитів з метою покращення поточної ліквідності банку та недопущення погіршення фінансового стану банку.
28.11.2014 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № П 30019775-13 в забезпечення виконання зобов`язань за договором кредитної лінії № ВКЛ-2022390 від 29.08.2013 року (т.1, а.с.16-19).
Пунктом 2.2. договору поруки передбачено, що загальний обсяг відповідальності ОСОБА_2 за цим договором не може перевищувати еквівалент 7 000 000,00 грн. за курсом НБУ станом на дату виконання ОСОБА_2 зобов`язання ПАТ «Укргазвидобування» за договором кредитної лінії №ВКЛ-2022390 від 29.08.2013 року.
Відповідно п. 3.4.5. Договору застави майнових прав №51/64/144/39/86/ЗМП-9 від 01.11.2013 року, заставодавець ПАТ «Дельта Банк» зобов`язувався не вносити надалі зміни до договорів кредитних ліній від 29.08.2013 року №ВКЛ-2022390 та забезпечувальних договорів, що забезпечують їх виконання, без отримання попередньої згоди заставодержателя НБУ.
Договір кредитної лінії № ВКЛ-2022390 від 29.08.2013 р., укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Укргазвидобування»,   не містив посилань на те, що з метою забезпечення виконання зобов`язань за цим договором повинен бути укладений договір поруки, як це встановлено приписами ч.1 ст. 548 ЦК України.
У постанові Правління Національного банку України № 150 від 02.03.2015 року вказано на те, що результати банківського нагляду свідчать про те, що діяльність Банку не відповідає вимогам законодавства України, оскільки, зокрема на кореспондентському рахунку в Національному банку України середньоарифметичної суми залишків коштів за звітній період було виявлено відхилення для звітнього періоду резервування (Т.1,а.с.47-50).
З матеріалів справи убачається, що з поточного рахунку ОСОБА_2  в ПАТ «Дельта Банк» було проведено погашення заборгованості за договором кредитної лінії № ВКЛ-2022390 від 29.08.2013 року, у зв`язку з чим ОСОБА_2 отримала право зворотної вимоги до ПАТ «Укргазвидобування». При цьому списання коштів відбулося у період, коли ПАТ «Дельта Банк» було визнано проблемним, що встановлено постановою Правління Національного банку України від 30.10.2014 № 692/БТ, за умов практичної неможливості здійснити переказ коштів з рахунків до інших банків, тобто у період неможливості виконання банком своїх зобов`язань перед кредиторами.
              Задовольняючи позовні вимоги, суд першої  інстанції  виходив  з того, що відсутність в умовах кредитного договору такого виду забезпечення як порука може свідчити про недійсність договору поруки.
           Зазначені висновки є помилковими та свідчать про неправильне застосування норм матеріального права.
           Статтями 215, 216 ЦК України визначено загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків.
           За змістом статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.
           Відповідно до статей 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
         Отже, договір поруки укладається кредитором і поручителем в забезпечення виконання боржником основного зобов`язання. Що ж до боржника, то він стороною договору поруки не виступає, а є учасником у зобов`язанні, забезпеченому порукою.                Обов`язок кредитора або поручителя за договором поруки одержувати згоду боржника на укладення такого договору законодавством не передбачений та не випливає зі змісту правовідносин поруки.
          Положеннями статті 548 ЦК України не передбачено, що забезпечувальне зобов`язання чи його види можуть визначатися виключно самим основним зобов`язанням, а учасники цивільних правовідносин позбавлені можливості укласти окремий договір, який визначатиме вид та порядок забезпечення виконання зобов`язання.
         Відповідно до статей 553, 554, 626 ЦК України договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором та поручителем; порука створює права для кредитора та обов`язки для поручителя, безпосередньо на права та обов`язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов`язань не впливає, оскільки зобов`язання для боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються. Чинним законодавством не передбачено обов`язкового отримання попередньої згоди боржника в основному зобов`язанні на укладення кредитором із іншою особою договору поруки на забезпечення виконання його зобов`язань.
        Зазначене узгоджується з висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, до яких дійшов Верховний Суд України у постанові від 20 лютого 2012 року у справі № 6-51цс11 та Верховний Суд у постановах від 13 червня 2018 року у справі № 761/22001/15-ц (провадження № 61-643св17), від 16 вересня 2020 року у справі № 373/726/14-ц (провадження № 61-40437св18), від 02 грудня 2020 року у справі № 761/23379/15-ц (провадження № 61-3604св18).
Від зазначеної правової позиції Верховний Суд не відступав.
        Вищезазначені норми не передбачають й обов`язкового визначення основним зобов`язанням видів забезпечення його виконання. Зазначення поруки як виду забезпечення у тексті основного зобов`язання є факультативною умовою, недотримання якої не тягне за собою визнання правочину недійсним.
Отже, виходячи з наведеного, колегія суддів не може погодитися із висновком судів, зробленим з посиланням на статтю 548 ЦК України, про те, що відсутність в основному зобов`язанні такого виду забезпечення його виконання як поручительство може свідчити про недійсність договору поруки. 
          За викладених обставин, у справі немає підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦПК України, для визнання спірного договору недійсним, а тому суд  першої інстанції  необґрунтовано задовольнили позов  .
       Помилковим є висновок суду про те, що спірний договір було укладено з порушенням постанови Національного банку України від 30 жовтня 2014 року.
         Відповідно до статті 52 Закону України «Про заставу», якщо у випадку застави майнових прав боржник заставодавця до виконання заставодавцем зобов`язання, забезпеченого заставою, виконає своє зобов`язання, все, одержане при цьому заставодавцем, стає предметом застави, заставодавець зобов`язаний негайно повідомити заставодержателя.
          Таким чином, отримані ПАТ «Дельта Банк» від   ОСОБА_3  грошові кошти за договором поруки стали предметом застави майнових прав, про що ПАТ «Дельта Банк» повинен був повідомити Національний банк України, як заставодержателя.
        У частині другій статті 52 Закону України «Про заставу» передбачено, що, одержавши кошти від свого боржника в рахунок виконання зобов`язання грошових сум, заставодавець зобов`язаний за вимогою заставодержателя перерахувати відповідні суми в рахунок виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, якщо інше не встановлено договором застави.
          Таким чином укладення договору поруки та його виконання   ОСОБА_3    не порушує законні права та інтереси Національного банку України, як заставодержателя за зазначеними вище договорами застави.
          Відсутність порушення оспорюваним договором прав та інтересів особи, яка не є його стороною, є підставою для відмови в позові про визнання його недійсним (стаття 215, 216 ЦК України). 
             Оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального права, відповідно до ст.. 376 ЦПК України  рішення повинно бути скасоване та постановлене нове рішення про залишення позовних вимог без задоволення.

Керуючись ст.ст.  367, 374, 376  ЦПК України, колегія суддів
 
                                                   П О С Т А Н О В И Л А :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2  задовольнити.
Рішення  Дарницького районного суду м. Києва від 09 грудня 2020 року   скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Національного банку України до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», треті особи: Публічне акціонерне товариство «Укргазвидобування», Фонд гарантування вкладників фізичних осіб, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Фінгруп фактор», про визнання договору поруки недійсним залишити без задоволення.
Постанова набирає законної сили з  дня її  прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено  28 вересня  2021 року.

Суддя - доповідач:                                      

 
Судді: