Ухвала
 
06 липня 2021 року
м. Київ
 
справа № 520/4298/17
 
провадження № 61-9974ск21
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Осіяна О. М. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні майном,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні майном.
 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Київського районного суду м. Одеси скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні, володінні та розпорядженні майном шляхом, а саме: знесення стаціонарного металевого паркану, встановленого ОСОБА_1 на земельній ділянці АДРЕСА_1 , довівши його довжину до 16,30 метрів, на межі земельної ділянки № НОМЕР_1 , який раніше було зруйновано, згідно з планом Управління Головного Архітектора м. Одеси, Начальником сектору відводу і забудови міста, начальником геослужби міста - відвід в натурі проведено 24 березня 1955 року; звільнення незаконно зайнятої частини вказаної земельної ділянки, попередньо поновивши її у первинному стані, а саме: демонтувати бетонне покриття і споруди на ньому, прибрати шар щебеню на глибині не менш одного метру і порівняти до рівної поверхні землі земельну ділянку раніше засипану, бетоновану та забудовану відповідачем; поновлення на межі вищезазначеної земельної ділянки геодезичних знаків, зруйнованих відповідачем, шляхом залучення спеціалістів Геослужби; поновлення дисбалансу архітектурного виду огорожі меж вищевказаної земельної ділянки шляхом встановлення на межі стаціонарних металевих огорож загальною довжиною 71 метр, які повинні бути встановлені               ОСОБА_1 . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
20 листопада 2020 року до Верховного Суду подано касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року з пропуском строку на касаційне оскарження судового рішення разом із клопотанням про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення.
 
Ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2020 року поновлено строк на касаційне оскарження судового рішення, касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги, а саме: надання касаційної скарги у новій редакції із зазначенням підстав (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав).
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 грудня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року визнано неподаною та повернуто заявнику.
 
У лютому 2021 року ОСОБА_1 повторно звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року, з пропуском строку на касаційне оскарження, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 березня 2021 року касаційну скаргу                 ОСОБА_1 залишено без руху, зокрема, вказано на необхідність зазначення в касаційній скарзі обов`язкових підстав касаційного оскарження, які визначено частиною другою статті 389 ЦПК України, наведення поважних причин пропуску строку на касаційне оскарження і надання доказів на підтвердження підстав його пропуску, а також сплати судового збору. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 травня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року повернуто заявнику.
 
У червні 2021 року, тобто з пропуском строку на касаційне оскарження,  ОСОБА_1 утретє подала до Верховного Суду засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року, що надійшла 18 червня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила оскаржуване судове рішення скасувати й залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Подана касаційна скарга не може бути прийнята судом касаційної інстанції до розгляду та вирішено питання про відкриття касаційного провадження з огляду на наступне.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у  касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
 
Так, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У випадку подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
 
Отже, касаційна скарга  ОСОБА_1 не відповідає зазначеним вище вимогам закону. 
 
Так, заявник узагальнено посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, проте не зазначає конкретні обов`язкові підстави касаційного оскарження, визначені частиною другою статті 389 ЦПК України, що унеможливлює розгляд питання про відкриття касаційного провадження. 
 
У зв`язку із наведеним, заявнику необхідно надати до суду касаційної інстанції виправлену касаційну скаргу із зазначенням підстав (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбачених (передбаченої) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав); надати копії касаційної скарги з доданими до неї документами відповідно до кількості учасників справи. 
 
Згідно з частиною другою статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.
 
Керуючись статтями 185, 389, 392, 393 ЦПК України,
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року залишити без руху. 
 
Надати для усунення зазначених вище недоліків касаційної скарги місячний строк, але який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї  ухвали.  
 
У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута заявникові.  
  
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Суддя                                                                                                        О. М. Осіян