УХВАЛА
Іменем України
 
15 вересня 2021 року
м. Київ
 
справа № 308/6423/18
провадження № 61-14714ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю., Коротуна В. М., Червинської М. Є.,
 
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 березня 
2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 04 серпня 
2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення та заборону вчиняти певні дії,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до ОСОБА_1 , обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він є власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . 
ОСОБА_1 , як колишній чоловік дочки, самовільно незаконно зареєстрував місце свого проживання за вказаною адресою. За час проживання у даному будинку ОСОБА_1 членом сім`ї позивача не був, спільно однією сім`єю з ним 
не проживав, спільного господарства не вів, комунальні послуги не оплачував, спільного бюджету не мав. ОСОБА_2 , зазначав, що ОСОБА_1 завдає йому моральної шкоди, вчиняє насильство відносно його доньки та здійснює постійні сварки, що унеможливлює проживання з ним в одному домоволодінні. Оскільки ОСОБА_1 на вимогу звільнити зазначене домоволодіння не реагує, просить суд усунути перешкоди у користуванні і розпорядженні вказаним домоволодінням шляхом виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення та заборонити ОСОБА_1 , перебувати на території зазначеного домоволодіння та земельної ділянки.
 
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області 
від 23 березня 2020 року позов задоволено частково. Усунуто перешкоди 
у користуванні і розпорядженні ОСОБА_2 належним йому на праві приватної власності домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 із його домоволодіння без надання іншого житлового приміщення. У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Вказане судове рішення в частині задоволення позову оскаржив в апеляційному порядку ОСОБА_1 .
 
Рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про заборону відповідачу перебувати на території спірного домоволодіння і земельної ділянки, 
в апеляційному порядку не оскаржене, а тому, апеляційним судом у цій частині не переглядалося.
 
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 04 серпня 2021 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
27 липня 2021 року ОСОБА_1 надіслав засобами поштового зв`язку 
до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 березня 2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 04 серпня 2021 року.
 
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 просить суд касаційної інстанції оскаржувані судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження, з огляду на таке.
 
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
З касаційної скарги убачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.
 
У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
 
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
 
Судом встановлено, що рішенням Ірлявської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області від 11 травня 1992 року ОСОБА_2 надано земельну ділянку із земель запасу будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель по АДРЕСА_3 .
 
Рішенням виконавчого комітету Ірлявської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області від 11 травня 2018 року № 05 за результатами розгляду заяви ОСОБА_2 присвоєно адресу житловому будинку в 
АДРЕСА_1 .
 
Вказаний будинок належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , 
що підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31 травня 2018 року № 125800867.
 
У вказаному будинку зареєстрований та проживає ОСОБА_1 , який перебував у зареєстрованому шлюбі з донькою позивача - ОСОБА_3 .
 
Відповідно до довідки, виданої Ірлявською сільською радою Ужгородського району Закарпатської області за вих. № 207 від 17 травня 2018 року, до складу сім`ї ОСОБА_3 входить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Відповідно до довідки Ірлявської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області за вих. № 208 від 17 травня 2018 року, до складу сім`ї ОСОБА_2 входить ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Також судом встановлено, що відповідач має як у приватній власності, так 
і відповідні права на інші житлові приміщення, відповідно до інформації 
з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 125446640 
від 28 травня 2018 року, листа Келечинської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області за вих. № 60 від 01 червня 2018 року, виписки 
з погосподарської книги, наданої Келечинською сільською радою Міжгірського району Закарпатської області за вих. № 57 від 01 червня 2018 року.
 
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається 
в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
 
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше 
як на підставі закону за рішенням суду.
 
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини 
та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
 
Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
 
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування 
та розпорядження своїм майном.
 
Приписами частини першої статті 405 ЦК України врегульовано, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
 
Правилом частини четвертої статті 156 ЖК УРСР констатовано, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною другою статті 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать, виключно, дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем 
і ведуть з ним спільне господарство.
 
Статтею 116 ЖК УРСР передбачено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання 
і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних 
на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Виселення осіб, 
що самоправно зайняли жиле приміщення, пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.
 
Відповідно до статті 157 ЖК УРСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу.
 
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
 
У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але 
й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним 
із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
 
Враховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився 
й апеляційний суд, встановивши, що порушені права позивача - власника житла, гарантовані, як національним законодавством України, статтею 8 Конвенції, 
та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, дійшов обґрунтованого висновку, що виселення ОСОБА_1 із спірного житла за обставин даної справи 
є законним, з огляду на те, що у приватній власності останнього є частка квартири АДРЕСА_4 , а тому не порушуватиме його прав, а натомість сприятиме відновленню порушеного права позивача.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє 
у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень свідчить, 
що правильне застосовування судами норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.
 
Ураховуючи наведене, судові рішення ухваленоз дотриманням норм матеріального та процесуального права. Правильне застосування норм права 
є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування 
чи тлумачення.
 
Керуючись статтею 390, частинами першою, четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 березня 2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 04 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення 
та заборону вчиняти певні дії.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити  ОСОБА_1 .
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                           С. Ю. Бурлаков
 
                                                                                                                       В. М. Коротун
 
                                                                                                                      М. Є. Червинська