ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

21 липня 2021 року	  м. Одеса	Справа № 915/535/17(915/810/20)	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Аленіна О.Ю.
суддів: Лавриненко Л.В., Мишкіної М.А. 
секретар судового засідання Герасименко Ю.С.

Представники учасників справи у судове засідання не з`явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Енерго-Консалт”
на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 16.12.2020
по справі №915/535/17(915/810/20)
за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю “Фінансова компанія “АВУАР-СЕРВІС”
до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю будівельно-торгівельна компанія “ТАВРІЯ”
2) Товариства з обмеженою відповідальністю “Енерго-Консалт”
про визнання недійсними правочинів

ВСТАНОВИВ
У червні 2020 Товариство з обмеженою відповідальністю “Фінансова компанія “АВУАР-СЕРВІС”, в межах справи про банкрутство Товариство з обмеженою відповідальністю будівельно-торгівельна компанія "ТАВРІЯ", звернулось до Господарського суду Миколаївської області із заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю будівельно-торгівельна компанія “ТАВРІЯ” та Товариства з обмеженою відповідальністю “Енерго-Консалт” про визнання недійсними правочинів.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 16.12.2020 задоволено заяву ТОВ “Фінансова компанія “АВУАР-СЕРВІС” про визнання недійсним договорів поруки, визнано недійсними з моменту укладення договори поруки, укладені між ТОВ “Енерго-Консалт” та ТОВ будівельно-торгівельна компанія “ТАВРІЯ”. 
В мотивах оскаржуваної ухвали суд першої інстанції пославшись на умови оспорюваних правочинів та приписи ч. 2 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства зазначив, що ТОВ БТК “ТАВРІЯ” за спірними договорами прийняло на себе вже існуючу майнову відповідальність протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство.
Не погодившись із даною ухвалою до Південно-західного апеляційного господарського суду звернулося ТОВ “Енерго-Консалт” з апеляційною скаргою в якій просить ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 16.12.2020 по справі №915/535/17(915/810/20) скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви відмовити повністю.
Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що спірні договори поруки укладені сторонами майже за два роки до порушення провадження у справі про банкрутство ТОВ БТК «ТАВРІЯ», на момент їх укладення діяли норми ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» щодо можливості визнання недійсними правочинів боржника, вчинених протягом одного року до порушення провадження у справі про банкрутство, у той час як норми ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства поширюють свою дію на події та факти, що виникли з 21.10.2019, і не мають зворотної дії у часі. Відповідно, як вважає апелянт, спірні договори поруки не можуть бути визнанні недійсними ні з підстав, передбачених ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», ні з підстав, передбачених ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства. На час укладення спірних договорів поруки не існувало підстав для визнання їх недійсними в межах справи про банкрутство, зокрема тих, які суд першої інстанції застосував для визнання їх недійсними.
Також, як зазначає апелянт, положення ч. 2 cт. 42 Кодексу України з процедур банкрутства стосовно недійсності правочинів, за якими боржник взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, стосуються виключно правочинів, визнання недійсними яких може призвести до повернення у власність боржника (до складу ліквідаційної маси) майна чи грошових коштів боржника, переданих контрагенту за недійсним правочином. Однак, як стверджує апелянт, за спірними договорами поруки не відбулось передання на користь ТОВ “Енерго-Консалт” будь-якого майна чи грошових коштів ТОВ БТК «ТАВРІЯ», у зв`язку з чим визнання недійсними спірних договорів поруки не може призвести до повернення майна або грошових коштів до складу ліквідаційної маси ТОВ БТК «ТАВРІЯ», що виключає можливість визнання спірних договорів поруки недійсними з підстав, передбачених ч. 2 cт. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, якою обґрунтована заява ТОВ «ФК «АВУАР-СЕРВІС» та мотивована ухвала суду першої інстанції. 
Як вважає апелянт, правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 12.04.2018 у справі №910/3896/17, стосується спірних у цій справі правовідносин щодо дійсності укладених боржником договорів поруки, підтверджують позицію щодо неможливості визнання договору поруки недійсним з підстав, передбачених ч. 2 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, і мали бути враховані судом першої інстанції під час постановлення оскаржуваної ухвали. Неврахування наведених висновків Верховного Суду, на думку апелянта, є порушенням судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та є підставою для скасування оскаржуваної ухвали.
Крім того, за твердженням апелянта, в обґрунтування оскаржуваної ухвали місцевий господарський суду послався на обставини укладення спірних договорів поруки після настання строків виконання основних зобов`язань, не зазначивши при цьому, яким нормам права суперечать такі дії сторін правочину для врахування цих обставин як підстави недійсності. 
Як вважає апелянт, укладення ТОВ БТК «ТАВРІЯ» спірних договорів поруки з ТОВ «ЕНЕРГО-КОНСАЛТ» після настання строків виконання основних зобов`язань не суперечить вимогам законодавства та не є загальною чи спеціальною підставою їх недійсності. Навпаки, як зазначає апелянт, згідно з висновками Верховного Суду, ЦК України не містить заборони укладення договору поруки після настання строку виконання основного зобов`язання. 
На думку апелянта, обставини укладення спірних договорів поруки після настання строків виконання основних зобов`язань не спростовують наявності обставин, які унеможливлюють визнання договорів поруки недійсними з підстав, передбачених ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, а саме обставин того, що стаття 42 Кодексу України з процедур банкрутства не має зворотньої дії у часі та не поширюється на спірні правовідносини сторін, у зв`язку з чим не може бути застосована, недійсність спірних договорів поруки не може призвести до особливого правового наслідку у вигляді повернення до складу ліквідаційної маси ТОВ БТК «ТАВРІЯ» майна чи грошових коштів боржника, що є обов`язковим, порука за своєю суттю не є таким зобов`язанням, за яким би здійснювалося відплатне відчуження або передача майна, у зв`язку з чим факт відсутності відповідних майнових дій кредитора за договором поруки не зумовлює недійсності цього забезпечувального зобов`язання з підстав неоплатності вчиненого боржником правочину.
До того ж, як відзначає апелянт, його грошові вимоги, які виникли з оспорюваних договорів поруки, вже оцінювалися судами в рамках цієї справи і враховані як дійсні, в ухвалі Господарського суду Миколаївської області від 22.10.2018, яка залишена без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій. 
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.01.2021 відкрито апеляційне провадження у справі  апеляційне провадження у справі №915/535/17(915/810/20) та призначено справу до розгляду на 18.02.2021.
Судом апеляційної інстанції отримано відзив на апеляційну скаргу від ТОВ «ФК «АВУАР-СЕРВІС»  в якому товариство просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін. 
Також, як зазначає ТОВ «ФК «АВУАР-СЕРВІС» посилаючись на приписи ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства зазначає, що боржник протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство взяв не себе зобов`язання сплатити борги третіх осіб, уклавши спірні договори поруки. При цьому, кредитор не взяв на себе жодних зобов`язань, у тому числі майнових. Правова природа договору поруки взагалі не передбачає жодних майнових зобов`язань кредитора перед поручителем.
Окрему увагу, як вважає ТОВ «ФК «АВУАР-СЕРВІС», привертає факт укладення спірних договорів поруки через кілька місяців після настання строків виконання основних зобов`язань. При цьому, основні зобов`язання не були виконані ні у встановлені строки, ні на час укладення договорів поруки, не виконані вони й досі. Отже, на переконання товариства, можна стверджувати, що укладаючи спірні договори поруки ТОВ БТК «ТАВРІЯ» брало на себе вже прострочені до виконання основні зобов`язання третіх осіб. За таких обставин ці договори поруки не можна розцінювати як похідні (забезпечувальні) зобов`язання, бо мало місце прийняття на себе вже наявного (а не можливого у майбутньому) грошового зобов`язання третьої особи.
При цьому, як відзначає ТОВ «ФК «АВУАР-СЕРВІС» правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 12.04.2018 у справі № 910/3896/17, на яку посилається суд першої інстанції, не можна вважати висновком щодо застосування норм права в правовідносинах, аналогічних спірним правовідносинам у цій справі, оскільки вони взагалі не є аналогічними. Кожні з цих правовідносин врегульовані власними, тільки їм притаманними законодавчими актами.
Посилання апелянта на врахування оскаржуваних договорів як дійсних при затвердженні реєстру вимог кредиторів боржника є, на переконання ТОВ «ФК «АВУАР-СЕРВІС»  недоречними, так як дійсність вказаних договорів на той час не оскаржувалася, не була предметом спору, і зазначені вище обставини справи судом взагалі не досліджувалися.
Також, як вважає ТОВ «ФК «АВУАР-СЕРВІС», у цій справі підлягає дослідженню не лише сам факт прийняття боржником на себе численних зобов`язань без відповідних майнових дій іншої сторони, а й обставини, пов`язані з укладенням спірних правочинів, мотиви, якими керувалися сторони при їх укладанні. Так, за твердженням товариства, боржник маючи збиткову діяльність, прийняв на себе додаткові зобов`язання за спірними договорами поруки, при цьому, жодного економічного сенсу для боржника в укладенні вказаних вище договорів поруки не було. 
Щодо дії Закону в часі, ТОВ «ФК «АВУАР-СЕРВІС» зазначає, що з набуттям чинності Кодексом України з питань банкрутства було змінено лише строк вчинення боржником правочинів до дати відкриття провадження у справі про банкрутство і, як наслідок, строк, встановлений законом для звернення до суду з відповідним позовом. Правова природа цього строку визначається як процесуальна, тобто, відповідно до ч.З ст.3 ГПК України підлягає застосуванню закон, чинний на час розгляду і вирішення справи. Крім того, до подій застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Спірні договори поруки, за твердженням товариства, діють (виконуються) по цей час, строк їх дії не сплив. Отже, до правовідносин сторін застосовується норми як Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», так і Кодексу України з питань банкрутства.
До суду апеляційної інстанції надішли пояснення від ТОВ «ЕНЕРГО-КОНСАЛТ» в яких товариство надало свої заперечення стосовно доводів викладених у відзиві ТОВ «ФК «АВУАР-СЕРВІС» на апеляційну скаргу.
Так, на переконання ТОВ «ЕНЕРГО-КОНСАЛТ», доводи ТОВ «ФК «АВУАР-СЕРВІС» стосовно того, що спірні договори поруки не можна розцінювати як похідні (забезпечувальні) зобов`язання, оскільки мало місце прийняття на себе вже наявного (а не можливого у майбутньому) грошового зобов`язання третьої особи, не ґрунтуються на нормах права, а є суб`єктивною думкою кредитора. Натомість, висновки про можливість укладення договору поруки після настання строку виконання основного зобов`язання та відсутність у законодавстві відповідної заборони викладені в численних постановах Верховного Суду.
Посилання ТОВ «ФК «АВУАР-СЕРВІС» на недобросовісність дій сторін спірних договорів поруки та зловживання правами щодо їх укладення на шкоду правам інших осіб, на стадії апеляційного перегляду справи, на переконання  ТОВ «ЕНЕРГО-КОНСАЛТ» є недоречним. Так, предметом заяви ТОВ «ФК «АВУАР-СЕРВІС» була вимога про визнання недійсними спірних договорів поруки, з підстави, передбаченої ч. 2 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, як таких, що вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, за якими боржник взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони. Недотримання сторонами на момент укладення договорів поруки загальних вимог щодо добросовісності та недопустимості зловживання правом не були підставою вимог ТОВ «ФК «АВУАР-СЕРВІС» та не розглядалися в суді першої інстанції.
ТОВ «ЕНЕРГО-КОНСАЛТ» відзначає, що на дату укладення спірних договорів поруки сторони не передбачали можливості відкриття відносно ТОВ БТК «ТАВРІЯ» провадження у справі про банкрутство. ТОВ «ЕНЕРГО-КОНСАЛТ» заявило свої вимоги до боржника на підставі оспорюваних договорів поруки виключно у зв`язку з відкриттям провадження у справі про банкрутство останнього. За відсутності зазначеної процедури, ТОВ «ЕНЕРГО-КОНСАЛТ» не мало наміру заявляти кредиторські вимоги до ТОВ БТК «ТАВРІЯ» щонайменше до спливу строку поруки, який становить 15 років з моменту укладення договорів поруки, тобто до 2030 року. Наведені обставини, на переконання ТОВ «ЕНЕРГО-КОНСАЛТ», свідчать про відсутність у сторін спірних договорів поруки умислу на їх укладення з метою ініціювання банкрутства ТОВ БТК «ТАВРІЯ» та/або завдання шкоди іншим кредиторам. До того ж, в результаті укладення спірних договорів поруки ТОВ БТК «ТАВРІЯ» не позбулося права власності на будь-яке майно чи грошові кошти, Тобто, склад наявного у боржника майна чи розмір наявної у нього суми грошових коштів не змінився в результаті укладення договорів поруки, що в момент вчинення правочину могло б призвести до неможливості виконання грошових зобов`язань перед іншими кредиторами або неплатоспроможності боржника. Укладення спірних договорів поруки також не вилинуло й на показники фінансового стану боржника.
Таким чином, на переконання ТОВ «ЕНЕРГО-КОНСАЛТ» відсутній причинно-наслідковий зв`язок між прийняттям боржником на себе зобов`язання за спірними Договорами поруки та неможливістю боржника виконати свої зобов`язання перед іншими кредиторами. Відповідно, ознаки недобросовісності та зловживання правами, про які йдеться в правовій позиції Верховного Суду в Постанові від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, на яку посилається ТОВ «ФК «АВУАР-СЕРВІС», в діях сторін спірних договорів поруки відсутні, в тому спірні договори поруки не мають ознак фраудаторного правочину.
Аргументи ТОВ «ФК «АВУАР-СЕРВІС» стосовно неможливості застосування до спірних правовідносин висновків викладених в постанові Верховного Суду від 12.04.2018 у справі №910/3896/17, на думку ТОВ «ЕНЕРГО-КОНСАЛТ» не спростовують тієї обставини, що в цій постанові висловлена позиція щодо правової природи поруки та неможливості вчинення кредитором майнових дій щодо поручителя через неоплатність зобов`язання поруки, а предметом розгляду у цій справі є правова природа вчинених боржником договорів поруки з метою встановлення наявності передбачених ч. 2 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства підстав їх недійсності. Відповідно, правові висновки Верховного Суду, стосуються спірних у цій справі правовідносин і обґрунтовано враховані судом першої інстанції під час постановлення оскаржуваної ухвали.
Хибними, як вважає ТОВ «ЕНЕРГО-КОНСАЛТ», є твердження ТОВ «ФК «АВУАР-СЕРВІС» щодо того, що до правовідносин сторін за спірними договорами поруки застосовуються норми як Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», так і Кодексу України з процедур банкрутства, оскільки на момент укладення спірних договорів поруки діяв Закон України «Про відмовлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», який не передбачав можливості визнання недійсними правочинів боржника, вчинених протягом трьох років, що передували дню відкриття провадження у справі про банкрутство. На переконання ТОВ «ЕНЕРГО-КОНСАЛТ», ТОВ «ФК «АВУАР-СЕРВІС» помилково ототожнює встановлений ч. 2 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства трирічний строк зі строком звернення до суду з відповідним позовом, оскільки зазначений строк не є процесуальним. Відтак, оскільки на момент укладення спірних договорів поруки діяв Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», то при вирішенні питання про наявність підстав для визнання спірних договорів поруки недійсними підлягає врахуванню саме умова, при виконанні якої можливе застосування підстав недійсності, передбачених ст. 20 даного Закону, а саме умова, яка вказує, що недійсними можуть бути визнані виключно правочини боржника, вчинені ним не раніше, ніж за один рік до дати відкриття провадження у справі про банкрутство.
Також, до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу від ТОВ БТК «ТАВРІЯ» в якому боржник просить апеляційну скаргу задовольнити, оскаржувану ухвалу скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ТОВ "Фінансова компанія "АВУАР-СЕРВІС".
Так, за твердженням боржника, до договорів, які укладені до моменту набрання чинності Кодексу України з процедур банкрутства застосовуються загальні чи спеціальні норми матеріального права, які визначають підстави недійсності цих договорів та існували на момент укладення договору (вчинення правочину). Боржник зазначає, що в момент укладення спірних договорів поруки діяли норми ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» щодо можливості визнання недійсними правочинів боржника, вчинених протягом одного року до порушення провадження у справі про банкрутство. Водночас, положення ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства поширюють свою дію на події та факти, що виникли з 21.10.2019 року, і не мають зворотної дії у часі. Таким чином, спірні договори поруки не можуть бути визнанні недійсними ані з підстав, передбачених ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», ані з підстав, передбачених ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства. На час укладення спірних Договорів поруки не існувало підстав для визнання їх недійсними в межах справи про банкрутство.
До того ж, як зазначає боржник, за спірними договорами поруки не відбулось передання будь-якого майна чи грошових коштів ТОВ БТК «ТАВРІЯ», у зв`язку з чим визнання недійсними спірних договорів поруки не може призвести до повернення майна або грошових коштів до складу ліквідаційної маси ТОВ БТК «ТАВРІЯ», що виключає можливість визнання спірних договорів поруки недійсними з підстав, передбачених ч. 2 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, якими обґрунтована заява ТОВ «ФК «АВУАР-СЕРВІС».
Також, як вважає боржник, при вирішенні спірних правовідносин має бути врахована правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 12.04.2018 у справі №910/3896/17, а саме, що порука - це забезпечення основного зобов`язання, яким може бути оплатний договір, а не самостійне оплатне зобов`язання, порука за своєю суттю не є таким зобов`язанням, за яким би здійснювалося відплатне відчуження або передача майна.
У судовому засіданні Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.02.2021 у справі №915/535/17(915/810/20) було оголошено перерву до 11.03.2021.
У судовому засіданні Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.03.2021 у справі №915/535/17(915/810/20) було оголошено перерву до 22.03.2021.
17.03.2021 та 19.03.2021 до суду апеляційної інстанції надійшли пояснення від ТОВ «ЕНЕРГО-КОНСАЛТ» та ліквідатора боржника Жмакіна С.А. в яких останні просять суд апеляційної інстанції, під час прийняття рішення, врахувати висновки викладені у постановах Верховного Суду, які наведені у даних поясненнях.
19.03.2021 до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання про зупинення провадження у справі від ТОВ “Енерго-Консалт” в якому товариство просило зупинити провадження у справі №915/535/17(915/810/20) до закінчення перегляду в касаційному порядку справи №904/7905/16 судовою палатою для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.03.2021 провадження у справі №915/535/17(915/810/20) зупинено до закінчення касаційного перегляду справи №904/7905/16 судовою палатою для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 07.07.2021 поновлено апеляційне провадження у справі №915/535/17(915/810/20) за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “Фінансова компанія “Енерго-Консалт” на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 16.12.2020 та призначено справу до розгляду на 21.07.2021.
До суду апеляційної інстанції надійшло клопотання від ТОВ “Фінансова компанія “АВУАР-СЕРВІС” в якому товариство просило суд розглянути справу за відсутності свого представника. 
Судом апеляційної інстанції також отримано клопотання від ТОВ “Несторг”, ТОВ “Енерго-Консалт” та ТОВ “Амстор Трейд” про відкладення розгляду справи в обґрунтування яких товариства зазначають, що не можуть з об`єктивних причин забезпечити участь у судовому засіданні свого уповноваженого представника Гусєва М.М., який здійснює представництво інтересів товариств та обізнаний у всіх деталях провадження, але вважають його участь у судових засіданнях необхідною.
Також до суду апеляційної  інстанції надійшло клопотання про відкладення розгляду справи від арбітражного керуючого Жмакіна С.А. в обґрунтування якого він зазначає, що не має змоги прибути у судове засідання, у зв`язку із участю у засіданні комітету кредиторів, яке заплановано на 21.07.2021 о 17:00 у м. Суми. 
З приводу заявлених клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів зазначає таке. 
Так, за приписами ст. 216 ГПК України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу. 
Статтею 202 ГПК України визначено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, а неявка у судове засідання однієї із сторін, належним чином повідомленої про час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи у судовому засіданні. 
За приписами статті 129 Конституції України, статті 2 ГПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Суд неодноразово наголошував, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (рішення ЄСПЛ у справі "Шульга проти України"). 
Національним судам належить функція керування провадженнями таким чином, щоб вони були швидкими та ефективними (рішення ЄСПЛ у справі "Скордіно проти Італії"). Держави-учасниці мають організувати правові системи таким чином, щоб їх суди могли гарантувати право кожного на отримання остаточного рішення у справах, що стосуються цивільних прав і обов`язків упродовж відповідного терміну (рішення ЄСПЛ у справах "Скордіно проти Італії", "Сюрмелі проти Німеччини").
Статтею 73 ГПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 74 ГПК України).
ТОВ “Несторг”, ТОВ “Енерго-Консалт” та ТОВ “Амстор Трейд” стверджуючи про те, що представник товариств не може з`явитися у судове засідання, не вказали, які саме об`єктивні причини перешкоджають представнику даних товариств бути присутнім у судовому засіданні, яке за їх клопотаннями призначено у режимі відеоконференції.
Колегія суддів звертає увагу на те, у випадках неможливості явки в судове засідання представника учасника справи учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з ст. 56, 60, 61 ГПК України з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов`язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах.
З приводу клопотання арбітражного керуючого Жмакіна С.А. судова колегія зазначає таке.
За приписами ст. 197 ГПК України учасники справи мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за умови наявності у суді відповідної технічної можливості, про яку суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі, крім випадків, коли явка цього учасника справи в судове засідання визнана судом обов`язковою. 
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), учасники справи можуть брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Підтвердження особи учасника справи здійснюється із застосуванням електронного підпису, а якщо особа не має такого підпису, то у порядку, визначеному Законом України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" або Державною судовою адміністрацією України.
Відтак, учасники справи не позбавлені можливості скористатися своїм правом передбаченим ст. 197 ГПК України та взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. 
З урахуванням наведених процесуальних приписів, арбітражний керуючий Жмакін С.А. не був позбавлений об`єктивної можливості прийняти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, оскільки засідання комітету кредиторів, на яке посилається останній в обґрунтування неможливості прибуття у судове засідання суду апеляційної інстанції, було призначено на 17:00, у той час як справа №915/535/17(915/810/20) була призначена судом апеляційної інстанції до розгляду на 12:45.
Судом апеляційної інстанції явка учасників справи не визнавалася обов`язковою, заявниками ТОВ “Несторг”, ТОВ “Енерго-Консалт” та ТОВ “Амстор Трейд” у клопотаннях не вказано, які об`єктивні обставини перешкоджають розгляду справи за їх відсутності, а наведені арбітражним керуючим Жмакіним С.А.  підстави для відкладення не можуть бути визнані судом об`єктивними.
Колегія суддів відзначає, що у попередніх судових засіданнях, які відбулись 18.02.2021 та 11.03.2021, представник ТОВ “Несторг”, ТОВ “Енерго-Консалт”, ТОВ “Амстор Трейд” та арбітражний керуючий Жмакін С.А. були присутніми та надавали свої пояснення по суті справи. Також, вказані учасники справи скористались своїм правом на подання відзивів на апеляційну скаргу, а також письмових пояснень. Будь-яких додаткових пояснень, від учасників справи, судом апеляційної інстанції не вимагалось. 
Відтак, клопотання ТОВ “Несторг”, ТОВ “Енерго-Консалт” та ТОВ “Амстор Трейд” та арбітражного керуючого Жмакіна С.А. про відкладення розгляду справи підлягають відхиленню.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що ухвалою від 19.07.2021, за клопотаннями ТОВ “Несторг”, ТОВ “Енерго-Консалт” та ТОВ “Амстор Трейд” було доручено Центральному районному суду м. Миколаєва забезпечити проведення судового засідання у справі №915/535/17(915/810/20), розгляд якої призначено на 21.07.2021 в режимі відеоконференції в приміщенні Центрального районного суду м. Миколаєва.
Однак, під час судового засідання від 21.07.2021 виявилось неможливим встановити відеозв`язок з Центральним районним судом м. Миколаєва, оскільки суд не відображався «на зв`язку» у системі програмного забезпечення “EasyCon”. З`єднатися з Центральним районним судом м. Миколаєва засобами телефонного зв`язку також виявилось неможливим, про що секретар судового засідання повідомив під час проведення судового засідання у режимі відеозв`язку.
Колегія суддів зазначає, що виходячи зі змісту клопотань ТОВ “Несторг”, ТОВ “Енерго-Консалт” та ТОВ “Амстор Трейд”, у Центральному районному суді м. Миколаєва повинен був приймати участь представник даних товариств, адвокат Гусєв М.М., однак у своїх клопотаннях про відкладення розгляду справи товариства зазначили, що адвокат Гусєв М.М. з об`єктивних причин не зможе з`явитися у судове засідання до Центрального районного суду м. Миколаєва.
З урахуванням наведеного, враховуючи клопотання ТОВ “Несторг”, ТОВ “Енерго-Консалт” та ТОВ “Амстор Трейд” про відкладення розгляду справи, яке обґрунтовано неможливістю прибуття представника товариств у судове засідання, відсутність відеозв`язку з Центральним районним судом м. Миколаєва, колегія суддів вирішила продовжити розгляд справи без технічної фіксації. 
У судове засідання від 21.07.2021 представники учасників справи не з`явилися. 
Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови. 
Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи       на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Миколаївської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Як вбачається з наявних матеріалів справи, 15.10.2015 між ТОВ БТК "ТАВРІЯ" (поручитель) та ТОВ “Енерго-Консалт” (кредитор) було укладеного договір поруки №15-10/1-П за умовами якого поручитель поручається перед кредитором за виконання ТОВ «АМСТОР» своїх обов`язків за договором позики №21/03 від 21.03.2014 укладеним між ТОВ “ЄВРОПА-ФАКТОРИНГ” і ТОВ “АМСТОР ТРЕЙД”, зі змінами, внесеними Додатковою угодою від 24 березня 2014 року, з урахуванням Договору про відступлення права вимоги №15-10/1 від 15 жовтня 2014 року, укладеного між ТОВ “ЄВРОПА-ФАКТОРИНГ” і ТОВ “ЕНЕРГО-КОНСАЛТ”, а також Договору про заміну боржника (переведення боргу) №1 від 22 грудня 2014 року та Договору про заміну боржника (переведення боргу) №3 від 23 грудня 2014 року, укладених між ТОВ “АМСТОР ТРЕЙД”, ТОВ “АМСТОР” і ТОВ “ЕНЕРГО-КОНСАЛТ”,    як наявних, так і тих, що виникнуть у майбутньому, у повному обсязі (п.1.1. договору). 
Згідно з умовами п. 2.1. договору поруки №15-10/1-П від 15.10.2015 порукою забезпечується основне зобов`язання ТОВ “АМСТОР”, зокрема, щодо сплати (повернення) суми основного боргу (суми позики і процентів за користування позикою) в розмірі 17181315,54 грн.
Також, 02.12.2015 між ТОВ “ЕНЕРГО-КОНСАЛТ” (кредитор) та ТОВ БТК “ТАВРІЯ” (поручитель) було укладено договір поруки № 5/2.
Згідно з п.п. 1.1., 1.2. зазначеного договору поруки, ТОВ БТК “ТАВРІЯ” поручилося за виконання боржником ТОВ “ТБ “АМСТОР” своїх обов`язків за договором 040414 від 04.04.2014, укладеним між ТОВ “ІНФОСТАНДАРТ” і ТОВ “ТБ “АМСТОР” (основне зобов`язання), як наявних, так і тих, що виникнуть у майбутньому, у повному обсязі.
Відповідно до умов п. 2.1. договору поруки, порукою за цим договором забезпечується основне зобов`язання ТОВ “ТБ “АМСТОР”, зокрема, щодо сплати (повернення) суми основного боргу в розмірі 10000000,00 грн. з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми та сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення, у випадку прострочення ТОВ “ТБ “АМСТОР” визначених Основним зобов`язанням строків (термінів) сплати суми основного боргу.
У червні 2020 ТОВ “Фінансова компанія “АВУАР-СЕРВІС” звернулось до Господарського суду Миколаївської області із заявою до ТОВ БТК "ТАВРІЯ" та ТОВ “Енерго-Консалт”, в межах справи про банкрутство ТОВ БТК "ТАВРІЯ", про визнання недійсними правочинів в якому просило визнати недійсними з моменту укладення договір поруки №5/2 від 02.12.2015 та договір поруки №15-10/1-П від 15.10.2015, які укладені між ТОВ БТК "ТАВРІЯ" та ТОВ “Енерго-Консалт”.
Стверджуючи про недійсність спірних правочинів, заявник зазначив, що такі правочини не відповідають приписам ч. 2 ст. 42 Кодекс України з процедур банкрутства, зокрема, вони вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, та за даними правочинами боржник прийняв на себе зобов`язань без відповідних майнових дій іншої сторони.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції, пославшись на приписи ч. 2 ст. 42 Кодексу України  з процедур банкрутства, погодився із доводами заявника, визнав їх обґрунтованими та задовольнив заяву ТОВ “Фінансова компанія “АВУАР-СЕРВІС” про визнання недійсним договору поруки № 5/2 від 02.12.2015 та договору поруки № 15-10/1-П від 15.10.2015.
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду з цього приводу зазначає таке. 
Відповідно до частини шостої статті 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». 
Зазначена норма кореспондується із частиною першою статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ), якою передбачено, що провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України. Такі самі положення містила частина перша статті 2 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».
Згідно з пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень КУзПБ з дня введення в дію цього Кодексу визнано таким, що втратив чинність, зокрема, Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».
З 21.10.2019 введено в дію КУзПБ, який встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника-юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи.
Відповідно до частини першої статті 42 КУзПБ правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав: боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна; боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог. 
Правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою; боржник уклав договір дарування (частина друга статті 42 КУзПБ).
У разі визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених частиною першою або другою цієї статті, кредитор зобов`язаний повернути до складу ліквідаційної маси майно, яке він отримав від боржника, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину. За результатами розгляду заяви арбітражного керуючого або кредитора про визнання недійсним правочину боржника господарський суд постановляє ухвалу (частини третя, четверта статті 42 КУзПБ).
Колегія суддів зазначає, що під час розгляду даної справи у суді апеляційної інстанції, провадження у справі №915/535/17(915/810/20) зупинялось до закінчення касаційного перегляду справи №904/7905/16 судовою палатою для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
02.06.2021 Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду прийняв постанову у справі №904/7905/16, в якій викладено правові висновки щодо застосування статті 42 КУзПБ  під час вирішення питання про визнання недійсними правочинів, вчинених боржником до набрання чинності та введення в дію КУзПБ.
Так за висновками Верховного Суду по справі №904/7905/16, до події, факту застосовується закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину (п. 191, 192 постанови).
Стаття 42 КУзПБ з урахуванням приписів пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, який стосується процесуальних норм КУзПБ, застосовується до усіх заяв арбітражних керуючих та кредиторів, поданих після вступу в дію КУзПБ, а темпоральним критерієм її застосування є дата відкриття провадження у справі про банкрутство. Передбачений цією статтею КУзПБ трирічний строк у будь-якому разі відраховується від дати відкриття провадження у справі про банкрутство. Такий строк з огляду на вступ в дію КУзПБ 21.10.2019 може повноцінно діяти лише у разі відкриття відповідного провадження після 21.10.2022 (п. 193 постанови).
Приписи статті 42 КУзПБ у частині підстав визнання недійсними правочинів боржника не підлягають застосуванню до правочинів, що були вчинені боржником до дати введення в дію КУзПБ, тобто 21.10.2019. До правовідносин, що склалися до 21.10.2019, підлягають застосуванню приписи статті 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (п. 194 постанови).
Укладення договору боржника поза межами "підозрілого періоду" (одного року, що передував порушенню справи про банкрутство), визначеного статтею 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», та відсутність підстав для застосування статті 42 КУзПБ з огляду на непоширення її дії на правовідносини, що склалися до вступу в дію КУзПБ, не виключає можливості визнання недійсним правочину боржника, спрямованого на уникнення звернення стягнення на його майно, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом, а відповідний спосіб захисту гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав (п. 195 постанови).
За приписами ч.4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Колегія суддів зазначає, що оскаржувані заявником правочини були укладені боржником 15.10.2015 та 02.12.2015.
В той же час, провадження у справі про банкрутство ТОВ БТК "ТАВРІЯ" було порушено ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 10.10.2017.
Отже, укладення боржником спірних правочинів та відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ БТК "ТАВРІЯ" передувало введенню в дію КУзПБ, з огляду на що, на спірні правовідносини у цій справі поширюються положення ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».
Так, за приписами ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора.
Слід відзначити, що строк встановлений у статті 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», становить так званий "підозрілий період", у межах якого є найбільш вірогідним вчинення боржником фраудаторних правочинів, опосередковано спрямованих на завдання шкоди кредиторам боржника.
Як свідчать наявні матеріали справи, ТОВ “Фінансова компанія “АВУАР-СЕРВІС” в свої заяві просить визнати недійсними правочини, які були укладені боржником 15.10.2015 та 02.12.2015, тобто майже за два роки до порушення провадження справи про банкрутство.
Відтак, спірні правочини укладені боржником не у так званий "підозрілий період", який у відповідності до приписів 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» розповсюджується на правочини укладені боржником після порушення справи або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, що виключає застосування до спірних відносин цих приписів статті 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».
З урахуванням вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку, що заява ТОВ “Фінансова компанія “АВУАР-СЕРВІС” про визначення недійсними договорів поруки від 15.10.2015 та 02.12.2015, із посиланням на положення ч. 2 ст. 42 Кодексу України  з процедур банкрутства, не підлягає задоволенню, що відповідно зумовлює прийняття рішення скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, якою дану заяву було задоволено. 
Колегія суддів відзначає, що за висновками Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду викладеними у постанові по справі №904/7905/16 від 02.06.2021, учасники справи не позбавлені можливості звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсним правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства.
Однак, колегія суддів зазначає, що звертаючись із заявою про визнання правочинів вчинених боржником недійними, ТОВ “Фінансова компанія “АВУАР-СЕРВІС” не посилалось на загальні засади цивільного законодавства, як на підставу визнання укладених між боржником та ТОВ “Енерго-Консалт” договорів поруки недійними, заявник послався лише на те, що спірні правочини не відповідають приписам ч. 2 ст. 42 Кодекс України з процедур банкрутства, зокрема, за даними правочинами боржник прийняв на себе зобов`язань без відповідних майнових дій іншої сторони.
При цьому колегія суддів погоджується із запереченнями ТОВ «ЕНЕРГО-КОНСАЛТ» з приводу необґрунтованості та безпідставності посилання ТОВ «ФК «АВУАР-СЕРВІС» на недобросовісність дій сторін спірних договорів поруки та зловживання правами щодо їх укладення на шкоду правам інших осіб, на стадії апеляційного перегляду справи, оскільки предметом заяви ТОВ «ФК «АВУАР-СЕРВІС» була вимога про визнання недійсними спірних договорів поруки, саме з підстави, передбачених ч. 2 ст. 42 КУзПБ, як таких, що вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, за якими боржник взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони. Інші доводи (підстави) для визнання спірних правочинів недійсними заявником наведені не були, та відповідно, не розглядалися в суді першої інстанції.
За таких обставин, враховуючи вищенаведені висновки суду апеляційної інстанції щодо необґрунтованості заявлених вимог, що відповідно зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні заяви, незалежно від інших встановлених судом обставин, колегія суддів залишає поза увагою інші доводи сторін, що викладені останніми у заявах по суті справи.
Згідно з статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. 
По справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Згідно з ч.1 ст.277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала Господарського суду Миколаївської області від 16.12.2020 по справі №915/535/17(915/810/20) скасуванню із прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні заяви ТОВ "Фінансова компанія "АВУАР-СЕРВІС".

Керуючись статтями 264, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу задовольнити. 
Ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 16.12.2020 по справі №915/535/17(915/810/20) скасувати. 
У задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "АВУАР-СЕРВІС" про визнання недійсними договорів поруки №5/2 від 02.12.2015 та №15-10/1-П від 15.10.2015 відмовити.
Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.
Повний текст постанови складено та підписано 26.07.2021.

Головуючий суддя                                                                      Аленін О.Ю.

Суддя                                                                                  Лавриненко Л.В. 

Суддя                                                                                   Мишкіна М.А.