ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7192/21 Справа № 210/1678/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ступак С. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Бондар Я.М.,
суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.
сторони:
позивач- ОСОБА_1 
відповідач- Публічне акціонерне товариство «АрселорМіттал Кривий Ріг»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційними скаргами представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Гузєва Ігоря Григоровича, відповідачаПублічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» на рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 травня 2021 року, ухваленого суддею Ступаком С.В. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),-
ВСТАНОВИВ: 
У березні 2021 року адвокат Гузєв І.Г., який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» про відшкодування моральної шкоди працівнику в наслідок ушкодження здоров`я.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 зазначив, що ОСОБА_1 , працюючи впродовж 19 років в підземних умовах на шахті «ім.Артема» РУ ім.Кірова ВО «Кривбасруда», правонаступником якого є ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг». Під час виконання трудових обов`язків в підземних умовах, Позивач експлуатував бурову техніку, при цьому підпадав під дію шуму та вібрації, показники яких значно перевищують нормативні значення. У зв`язку з шкідливими і тяжкими умовами праці, Позивачем отримано наступні хронічні професійні захворювання: «вібраційна хвороба І ст. з периферичним ангіодистонічним синдромом; двохсторонній кохлеарний неврит з низьким зниженням слуху, туговухість І ст.», що підтверджується Актом розслідування хронічного професійного захворювання від 06.08.1995 року та трудовою книжкою на ім`я Позивача. 
Представник позивача зазначив, що позивач 12.10.1995 року, вперше пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності – 25 % по вібраційний хворобі та туговухості, визначено необхідність в оздоровленні в профілакторії, 09.10.1997 року повторно позивачу було визначено ступінь втрати професійної працездатності – 20 % по вібраційний хворобі та туговухості, та визначено необхідність в оздоровленні в профілакторії, 08.10.1998 року повторно позивачу було визначено ступінь втрати професійної працездатності – 20 % по вібраційний хворобі та туговухості, та визначено необхідність в оздоровленні в профілакторії, 28.10.1999 року Позивач повторно пройшов огляд МСЕК, за результатами якого йому визначено ступінь втрати працездатності у розмірі – 20 % по вібраційний хворобі та туговухості, з 01 вересня 1999 року безстроково, та визначено необхідність в оздоровленні в профілакторії. Таким чином, Позивач змушений тривалий час проходити чисельні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії і лікування.
У зв`язку з вказаним хронічним професійним захворюванням порушено звичайний спосіб життя позивача, останній позбавлений можливості реалізувати свої звички та бажання, постійно відчуває біль та обмеження об`єму рухів в шийному та попереко – крижовому відділах хребта. Крім того, Позивач постійно відчуває погіршення функції слуху, що позбавляє його можливості вести повноцінний спосіб життя, при спілкуванні з оточуючи людьми, він часто просить повторити співрозмовника висловлені ним слова, що в свою чергу призводить до дискомфорту при вербальному спілкуванні. Позивач проходив лікування як стаціонарно так і амбулаторно в неврологічному відділенні НДІ та за місцем мешкання з короткочасним терапевтичним поліпшенням стану здоров`я. Однак, не зважаючи на проведення чисельних терапій, у Позивача посилилися болі в плечових, ліктьових та колінних суглобах, затерпання та судоми в руках. Вказані вимушені негативні зміни призводять до зниження якості життя позивача.
Шахту ім. Артема РУ ім Кірова, на якій працював позивач, передано на баланс до Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь». На момент передачі до складу Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь» майна державного підприємства «Рудоуправління імені Кірова» закон передбачав перехід прав та обов`язків від однієї юридичної особи до іншої з моменту переходу майна особи від однієї особи до іншої, а тому ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», як правонаступник Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь», являється також правонаступником ш.№1 ім.Артема Рудоуправління ім. Кірова ВО «Кривбасруда» У зв`язку з чим, просив суд стягнути на користь позивача 150 000,00 гривень в порядку відшкодування моральної шкоди, без утримання податку з доходу фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.
Рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 травня 2021 року позовні вимогиадвоката Гузєва Ігоря Григоровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику в наслідок ушкодження його здоров`я  задоволені частково. 
Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» на користь ОСОБА_1 суму моральної шкоди завданої внаслідок ушкодження його здоров`я, у розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок, без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб. 
В задоволенні іншої частини позову відмовлено. 
Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» на користь держави судовий збір 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.
Представник позивача, адвокат Гузєв І.Г., не погоджуючись з ухваленим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне врахування висновків Верховного Суду, викладених в аналогічних справах та положення Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року, ставить питання про зміну судового рішення в частині повного задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_1 в розмірі 150000 грн. 
При цьому, скаржник зазначає, що судом першої інстанції при визначені розміру відшкодування моральної шкоди не в достатній мірі було враховано, що позивачу внаслідок професійних захворювань систематично спричиняється фізичний біль та обмеження об`єму рухів в шийному та попереково-крижовому відділах хребта, обмеження об`єму рухів в хребті з іррадіацією в ліву ногу, болісність та обмеження ліктьових, плечових та колінних суглобах при незначному фізичному навантаженні, у Позивача спостерігається заніміння рук, мерзлякуватість кистей, побіління пальців рук на холоді. Позивач постійно відчуває погіршення функції слуху, що позбавляє його можливості вести повноцінний спосіб життя, при спілкуванні з оточуючими людьми, він часто просить повторити співрозмовника висловлені ним слова, що в свою чергу призводить до дискомфорту при вербальному спілкуванні, позивач вимушений регулярно проходити медичне лікування, що призвело до істотної зміни звичайного способу життя, суттєвого зниження життєвої активності, стало причиною нераціональної втрати життєвого часу та енергії, супроводжувалось больовими відчуттями та дискомфортом.
Скаржник вказує, що, оцінюючи у сукупності зазначені обставини, визначений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди є належним чином обґрунтованим, справедливим та розумним, визначений з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати та ступеня втрати професійної працездатності, що свідчить про її домірність завданій моральній шкоді.
В апеляційній скарзі, відповідач Публічне акціонерне товариство «АрселорМіттал Кривий Ріг», посилаючись на незаконність і необґрунтованість судового рішення, ухваленого з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, ставить питання про його скасування з ухваленням нового рішення про повну відмову позивачеві ОСОБА_1 в задоволенні його позовних вимог.
При цьому, скаржник не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ПАТ «АМКР» є правонаступником шахти №1 ім.Артема Рудоуправління імені Кірова ВО «Кривбасруда», вказуючи на те, що ПАТ «АМКР» не є правонаступником підприємств РУ ім.Кірова, оскільки Державне підприємство «Рудоуправління ім.Кірова» не передавало відповідачу своїх обов`язків, таким чином ПАТ «АМКР» не є належним відповідачем по справі і не може нести відповідальності перед позивачем за отримані професійні захворювання під час виконання трудових обов`язків на шахті №1 ім.Артема РУ Кірова ВО «Кривбасруда», на якій останній працював, оскільки не є її правонаступником.
Також відповідач вважає, що позивачем належними та допустимими доказами не доведена наявність моральної шкоди, її розмір, у зв`язку з чим вимоги позивача не підлягають задоволенню.
Окрім того, Відповідач вважає, що розмір моральної шкоди, стягнутий судом з Відповідача на користь позивача не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості та критеріям ст.23 ЦК України.
Відзиви на апеляційні скарги сторін не подано.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги сторін не підлягають задоволенню, з наступних підстав.
Матеріалами справи і судом встановлено, що відповідно до записів, які містяться в трудовій книжці виданої на ім`я ОСОБА_1 , останній з 23.02.1971 року прийнятий на шахту № 1 «ім. Артема» підземним бурильником 7 розряду на ділянку № НОМЕР_1 , з 20.03.1975 року переведений підземним бурильником 7 розряду на ділянку №2 шахта Артем-1, 01.06.1975 року присвоєно 5 розряд бурильника; 02.03.1982 року переведений на шахту №1 імені Артема дільниця №2 підземним кріпильником 4 розряду, 01.11.1987 року присвоєно 5 розряд підземного прохідника, 01.03.1990 року переведений підземним прохідником 6 розряду на дільницю №2 шахти № 1 ім. Артема, 01.06.1995 року переведений по шахті №1 імені Артема на дільницю №7 підземним прохідником 6 розряду, 08.07.1996 року переведений по шахті №1 імені Артема на дільницю №6 підземним кріпильником 4 розряду; 03.11.1997 року слюсар по ремонту гірського обладнання 5 розряду цех РГО дільниця №1; 30.04.2001 року звільнений за переводом в шахтоуправління по підземному видобутку руди, 01.05.2001 року прийнятий по переводу в Криворізький державний гірничо-металургійний комбінат «Криворіжсталь» шахтоуправління з підземного видобутку руди, дільниця №34 слюсарем черговим по ремонт обладнання 5 розряду, 01.08.2001 року переведений на шахту «Прохідницька» дільниці №34 (монтажний) слюсарем, черговим та по ремонту обладнання 5 розряду, 01.02.2005 року переведений електрослюсарем (слюсарем) черговим та по ремонту обладнання 5 розряду дільниці №34 шахти «Прохідницька», 28.04.2006 року був звільнений з підприємства у зв`язку з виходом на пенсію, на підставі ст. 38 КЗпП України. (а.с. 34-45).
Згідно Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 06.08.1995 року вбачається, що позивач працюючи в шахті № 1 «ім. Артема» РУ ім. Кірова концерну «Укррудпром», підпадав під дію умов з підвищеною генерацією шуму через неефективність засобів індивідуального захисту. Професійне захворювання виникло за таких обставин: під час виконання трудових обов`язків в підземних умовах шахти, експлуатував бурову техніку, при цьому підпадав під шкідливу дію шуму та вібрації, показники яких значно перевищували нормативні значення. Так, при використанні ручних перфораторів рівень вібрації перевищував гранично допустимий в1,4 рази; при застосуванні на телескопних перфораторів в 1,8 рази. Коригувальні показники вібрації складали 112±123 дБ, при гранично допустимому рівні - 112дБ.Еквівалентний рівень звуку складав 112±123 дБ при гранично допустимому рівні – 80 дБА. Окрім того, підпадав під вплив несприятливих факторів підземного середовища, а саме: підвищена вологість до 90% при зниженій температурі повітря +14°-16°; перепади швидкості повітря від 0,25 до 1,2 м/сек. У зв`язку з вказаними шкідливими і тяжкими умовами праці, Позивачем отримано наступні хронічні професійні захворювання як: «вібраційна хвороба І ст. з периферичним ангіодистонічним синдромом (далі – вібраційна хвороба);двосторонній кохлеарний неврит з легким зниженням слуху, туговухість І ст. (далі – туговухість)».
Причини виникнення професійного захворювання, є конструктивний недолік машин та механізмів, тривалий стаж роботи з буровим обладнанням, що супроводжується підвищеним рівнем вібрації та недосконалість застосованих засобів захисту від вібрації та шуму. (а.с.11-13)
У зв`язку із заподіянням шкоди, Позивач 12.09.1995 року вперше пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією (далі – МСЕК), за результатами якого йому визначено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі - 25% по вібраційній хворобі та туговухості, визначено необхідність в оздоровленні в профілакторії, що підтверджується випискою з акту огляду МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги», виданою на ім`я Позивача. 09.10.1997 року, Позивач повторно пройшов огляд МСЕК, за результатами якого йому визначено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі - 20% по вібраційній хворобі та туговухості, визначено необхідність в оздоровленні в профілакторії,що підтверджується випискою з акту огляду МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги», виданою на ім`я Позивача. 08.10.1998 року, Позивач повторно пройшов огляд МСЕК, за результатами якого йому визначено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі - 20% по вібраційній хвороба та туговухості, визначено необхідність в оздоровленні в профілакторії,що підтверджується випискою з акту огляду МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги», виданою на ім`я Позивача. 28.10.1999 року, Позивач повторно пройшов огляд МСЕК, за результатами якого йому визначено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі - 20% по вібраційній хворобі та туговухості з 01 вересня 1999 року - безстроково, визначено необхідність в оздоровленні в профілакторії,що підтверджується випискою з акту огляду МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги», виданою на ім`я Позивача. (а.с. 9-10).
Враховуючи вищевикладене, позивачу ОСОБА_1 визначено ступень втрати професійної працездатності – у 20% з 01 вересня 1999 року безстроково. 
Відповідно до постанови № 12814 від 05.08.2002 року, виданого фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України про продовження раніше призначеної страхової виплати, ОСОБА_1 у зв`язку із пошкодженням здоров`я на виробництві РУ «КГДМК» було продовжено виплату щомісячної грошової суми в разі часткової втрати працездатності, в розмірі 203,27 грн. (а.с.15-16).
Відповідно до постанови № 12815 від 05.08.2002 року, виданого фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України про продовження раніше призначеної страхової виплати, ОСОБА_1 у зв`язку із пошкодженням здоров`я на виробництві РУ «КГДМК» було продовжено виплату щомісячної грошової суми в разі часткової втрати працездатності, в розмірі 49,31 грн. (а.с.17-18).
Постановою Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України №33255п23 від 01.03.2004 року ОСОБА_1 призначено перерахування страхової виплати у разі зростання у попередньому календарному році середньої заробітної плати у галузях національної економіки з 1 березня наступного року в розмірі 410,31 грн. (а.с.19)
Постановою Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України №89294бер05 від 01.03.2005 року ОСОБА_1 призначено перерахування страхової виплати у разі зростання у попередньому календарному році середньої заробітної плати у галузях національної економіки з 1 березня наступного року в розмірі 507,96 грн. (а.с.20)
Постановою Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України №154169бер06 від 01.03.2006 року ОСОБА_1 призначено перерахування страхової виплати у разі зростання у попередньому календарному році середньої заробітної плати у галузях національної економіки з 1 березня наступного року в розмірі 611,08 грн. (а.с.21)
Постановою Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України №1838/1Р від 09.06.2006 року ОСОБА_1 призначено перерахування страхової виплати у разі зміни ступеня втрати професійної працездатності за період з 01.04.2001 року по 01.01.2006 року в сумі 13843,32 грн. (а.с.22)
Постановою Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України №181651бер07 від 20.03.2007 року ОСОБА_1 призначено перерахування щомісячної страхової виплати з 01 березня в розмірі 1176,50 грн. (а.с.23)
Постановою Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України №0407/13944/09793/0002 від 07.04.2008 року ОСОБА_1 призначено потерпілому перерахування щомісячної страхової виплати з 01 березня в розмірі 1323,56 грн. (а.с.24)
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 виходив з того, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійні захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків на підприємствах, правонаступником, яких є ПАТ «АМКР», тому роботодавець зобов`язаний відшкодувати спричинену позивачу втратою здоров`я моральну шкоду. 
Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, та не погоджується із доводами сторони відповідача про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, зокрема, що ПАТ«АМКР» є неналежним відповідачем по справі, та не погоджується із доводами представника позивача щодо заниженого розміру відшкодування моральної шкоди, виходячи з наступних підстав.
Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
Як роз`яснено Пленумом Верховного Суду України, у п.5 Постанови «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.
Згідно ч.1,3 ст.13 ЗУ «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників в галузі охорони праці.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень та у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.
Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року «Кечко проти України» у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного Суду України №20-рп/2008 від 08.10.2008 року, абз.9 п.5 встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).
Статтею 153 Кодексу законів про працю України передбачено, що на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників.
Згідно частин 1,3 ст.13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.
Частиною 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено: суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1-14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди.
Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, в даному випадку, вперше позивачу 12.09.1995 року було встановлено ступінь втрати професійної працездатності в розмірі 25%.
За правилами ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.
У відповідності до положень п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.
Відповідно до ст.3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).
Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.
Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.
Такий підхід узгоджується з положенням ст.83 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом.
Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та №6-207цс14.
Відповідно до Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 06.08.1995 року встановлено, що ОСОБА_1 працював тривалий час на шахті №1 «ім. Артема» Рудоуправління ім. Кірова. 
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» не є правонаступником ДП «Рудоуправління імені Кірова», яке припинено без правонаступництва в 2011 році, тому не має нести відповідальність за моральну шкоду спричинену позивачу професійними захворюваннями, отриманим під час роботи в «Рудоуправлінні імені Кірова» ВО Кривбасруда» колегія суддів не бере до уваги, з огляду на наступне.
В 1989 році Рудоуправління ім.Кірова вийшло зі складу ВО «Кривбасруда» та стало самостійною юридичною особою – Рудоуправління ім.Кірова ДВО «Південруда» ММ УРСР, яке в наступному підпорядковувалось Мінпромполітики України.
Відповідно до спільного наказу Мінпромполітики України та Фонду держмайна №65/322 від 22 лютого 1999 року Рудоуправління ім. Кірова Мінпромполітики України перейменоване у Дочірнє підприємство «Державне рудоуправління ім.Кірова» ДАК Укрудпром.
28 грудня 2000 року на підставі спільного наказу Мінпромполітики України та Фонду держмайна Дочірнє підприємство «Державне рудоуправління ім.Кірова» ДАК Укрудпром реорганізоване у Державне рудоуправління імені Кірова.
30 березня 2001 року Державним комітетом Промислової політики України було видано Наказ №135 від 30 березня 2001 року «Про створення робочої групи з питань приєднання окремих виробничих потужностей РУ ім.Кірова до складу Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь», згідно якого на робочу комісію було покладено обов`язки щодо розгляду питань, пов`язаних з передачею основних фондів та виробничих потужностей державного підприємства «Рудоуправління імені Кірова» до Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь», в тому числі й питань дебіторської та кредиторської заборгованості, заборгованості рудоуправління з нарахованих регресних позовів, заробітної плати та інших виплат.
Згідно з п.п. 1.1.-2.2 наказу Державного комітету Промислової політики України №165 від 19 квітня 2001 року «Про подальшу реструктуризацію РУ «ім. Кірова»» майно державного підприємства «Рудоуправління імені Кірова» передане на баланс Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь» для збільшення його статутного фонду та створення на його базі шахтоуправління з підземного видобутку руди на правах структурного підрозділу комбінату та проведена інвентаризація РУ ім.Кірова по всіх статтях балансу станом на 01 квітня 2001 року.
П.п 3.1.-3.2 розділу 3 наказу Державного комітету Промислової політики України №165 від 19 квітня 2001 року «Про подальшу реструктуризацію РУ «ім. Кірова» було передбачено створення комісії з прийому-передачі основних фондів та інших статей балансу РУ ім.Кірова на баланс Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь»; забезпечення прийому-передачі основних фондів та інших статей балансу РУ ім.Кірова станом на 01 травня 2001 року, які передаються до Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь».
Відповідно до Додатку №1 до Наказу №165 від 19 квітня 2001 року «Укрупнений перелік об`єктів та виробничих потужностей РУ ім. Кірова, що підлягають передачі на баланс Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь», шахта ім.Артема, шахта «Північна» на яких працював позивач відійшли до Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь».
Згідно ст.37 ЦК України, в редакції 1963 року, при злитті і поділі юридичних осіб (права і обов`язки) переходять до нововиниклих юридичних осіб. При приєднанні юридичної особи до іншої юридичної особи її майно (права та обов`язки) переходять до останньої.
Відповідно до ч.1 ст.5 Закону СРСР «Про державне підприємство (об`єднання)» об`єднання, незалежно від територіального розташування структурних одиниць і самостійних підприємств, що входять до його складу, функціонує як єдиний виробничо-господарський комплекс, забезпечує органічне поєднання інтересів розвитку галузей і територій. Воно здійснює свою діяльність на основі єдиного плану і балансу.
Тобто, на момент передачі до складу Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь» майна державного підприємства «Рудоуправління імені Кірова» закон передбачав перехід прав та обов`язків від однієї юридичної особи до іншої з моменту переходу майна особи від однієї особи до іншої, а тому ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», як правонаступник Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь» є правонаступником шахти ім.Артема, шахти «Північна» Рудоуправління імені Кірова ВО «Кривбасруда».
З огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» є правонаступником РУ імені Кірова, зокрема шахти ім.Артема на якій тривалий час (19 років) працював позивач, та особою, що несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди позивачу внаслідок отриманих професійних захворювань.
Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійні захворювання позивача, які завдають йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини відповідача, яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів.
Доводи відповідача про недоведеність позивачем факту моральної шкоди не заслуговують на увагу, оскільки сам факт стійкої втрати працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди.
Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, у зв`язку із чим відхиляє доводи представника позивача ОСОБА_2 щодо заниженого розміру моральної шкоди, стягнутої судом з ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» на користь позивача ОСОБА_1 .
Так, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд  першої інстанції виходив з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивача, врахував ступінь втрати ним професійної працездатності, вперше 12.10.1995 року в розмірі 25% , в подальшому ступінь втрати професійної працездатності зменшився до 20% і залишився з 01.09.1999 року безстроково,що вказує на незворотність негативних наслідків профзахворювань на житті позивача, оскільки відновити своє здоров`я позивач уже не зможе, врахував тривалість перенесених страждань, взяв до уваги період роботи позивача в шкідливих умовах праці - 19 років та, виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, визначив до стягнення компенсацію моральної шкоди у сумі 50 000 грн., з розміром якої повністю погоджується і суд апеляційної інстанції.
Слід зазначити, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
З огляду на вищезазначене суд першої інстанції правильно визнав, що відповідач є особою, що несе відповідальність по відшкодуванню позивачеві моральної шкоди, інші доводи відповідача в апеляційній скарзі є необґрунтованими та фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Колегія суддів вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційні скарги сторін підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Оскільки судове рішення залишається без змін, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Гузєва Ігоря Григоровича, відповідача Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 травня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 03 серпня 2021 року.

Головуючий:

Судді: