ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
іменем України

16 серпня 2021 року
м. Харків

справа № 642/5765/20 
провадження № 22ц/790/3727/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,
суддів - Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

імена (найменування) сторін:
позивач - Акціонерне товариство «Таскомбанк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін апеляційну скаргу ОСОБА_2 - представника ОСОБА_1 на рішення Валківського районного суду Харківської області від 19 березня 2021 року в складі судді Токмакової А.П., 

у с т а н о в и в:

В листопаді 2020 року Акціонерне товариство «Таскомбанк» (далі - АТ «Таскомбанк») в особі свого представника Клименка Тараса Васильовича звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 23 березня 2018 року між АТ «Таскомбанк» та  ОСОБА_1 укладено кредитний договір шляхом підписання заяви про приєднання до Публічної пропозиції на укладення договору про комплексне обслуговування фізичних осіб № 601/4533849-СК, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту в розмірі 96 200,00 грн з кінцевим терміном, що відповідає строку дії картки.

Взяті на себе зобов`язання  ОСОБА_1 належним чином не виконувала, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 134 642,06 грн, з яких: 62 833,94 грн - заборгованості за основним боргом, 36 862,99 грн - заборгованості за простроченим боргом, 6 001,46 грн - строкової заборгованості за процентами, 28 543,67 грн - простроченої заборгованості за процентами, 400,00 грн - штрафу, та яку банк просив стягнути з відповідачки на свою користь.

22 лютого 2021 року ОСОБА_2 - представник  ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог щодо стягнення простроченого боргу, строкової заборгованості за відсотками, простроченої заборгованості за процентами та штрафу.

Відзив мотивовано тим, що в заяві-договорі від 23 березня 2018 року не зазначена процентна ставка, а матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та Правила надання банківських послуг розуміла відповідачка, ознайомилася та погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву.

Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 19 березня 2021 року позов АТ «Таскомбанк» задоволено. З ОСОБА_1 на користь АТ «Таскомбанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором від 23 березня 2018 року № 601/4533849-СК в загальному розмірі 134 642,06 грн. Вирішено питання про стягнення судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачка своїх зобов`язань за кредитним договором від 23 березня 2018 року № 601/4533849-СК не виконала, у зв`язку з чим заборгованість в указаному розмірі підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь АТ «Таскомбанк» з підстав, передбачених статтями 543, 1054 ЦК України.

20 квітня 2021 року ОСОБА_2 - представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про часткове задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 на користь ТА «Таскомбанк» суми основного боргу в розмірі 62 833,94 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не взято до уваги доводів, які містяться у відзиві на позовну заяву. 

АТ «Таскомбанк» рішення суду першої інстанції не оскаржило, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалось.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм, викладені в постановах Верховного суду. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову про стягнення заборгованості за простроченим боргом, строкової заборгованості за процентами, простроченої заборгованості за процентами та штрафу не відповідає.

Матеріали справи свідчать, що 23 березня 2018 року між АТ «Таскомбанк» та  ОСОБА_1 укладено кредитний договір шляхом підписання заяви про приєднання до Публічної пропозиції на укладення договору про комплексне обслуговування фізичних осіб № 601/4533849-СК, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту в розмірі 96 200,00 грн з кінцевим терміном, що відповідає строку дії картки.

Взяті на себе зобов`язання  ОСОБА_1 належним чином не виконувала, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 134 642,06 грн, з яких: 62 833,94 грн - заборгованості за основним боргом, 36 862,99 грн - заборгованості за простроченим боргом, 6 001,46 грн - строкової заборгованості за процентами, 28 543,67 грн - простроченої заборгованості за процентами, 400,00 грн - штрафу, та яку банк просив стягнути з відповідачки на свою користь.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Термін дії картки - 22 березня 2021 року, що підтверджується повідомленням-вимогою на а. с. 94.

ОСОБА_1 кристувалась кредитними коштами та частково погашала кредит, що підтверджується розрахунком заборгованості. Останній платіж на погашення заборгованості внесено 01 жовтня 2019 року в сумі 6 150,00 грн. 

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ «Таскомбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника процентна ставка не зазначена.

Обгрунтовуючи позов, АТ «Таскомбанк» зазначав про те, що ОСОБА_1 погодилася з Публічною пропозицією банку на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, розміщеною на сайті www.tascombank.com.ua, умовами підключення до клієнт-банку «Тас24», Правилами обслуговування корпоративних клієнтів та Тарифами банку, які разом із заявою складають договір банківського обслуговування.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Тарифи і Умови та правила надання банківських послуг розуміла відповідачка, ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-договір про приєднання до Публічної пропозиції банку на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитом та нарахування штрафу саме у зазначеному в цих документах розмірах.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Публічна пропозиція банку на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб неодноразово змінювалася самим АТ «Таскомбанк».

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані позивачці Умови та Правила банківських послуг, відсутність у заяві-договорі домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надана банком Публічна пропозиція банку на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, Публічну пропозицію банку на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, з огляду на її мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених нею нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві-договорі, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України  від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження  № 14-131цс19).

Враховуючи викладене, правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Таскомбанк» заборгованості за простроченим боргом, строкової заборгованості за процентами, простроченої заборгованості за процентами та штрафу відсутні.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про часткове задоволення позову, стягнення з  ОСОБА_1 на користь АТ «Таскомбанк» заборгованість за кредитним договором від 23 березня 2018 року № 601/4533849-СК в розмірі 62 833,94 грн та залишення позову АТ «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за простроченим боргом, строкової заборгованості за процентами, простроченої заборгованості за процентами та штрафу без задоволення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрт на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (частини десята, тринадцята статті 141 ЦПК України).

Судові витрати документально підтверджуються: 

- понесені АТ «Таскомбанк» за подачу позовної заяви - в розмірі 2 102,00 грн (а. с. 8); 

- понесені відповідачкою за подачу апеляційної скарги - в розмірі 1 681,58 грн (а. с. 163).

Оскільки позов АТ «Таскомбанк» підлягає частковому задоволенню (на 46,67%), з АТ «Таскомбанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 700,58 грн (1 681,58 грн - 981,00 грн).

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376 ч. 1, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - представника ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Валківського районного суду Харківської області від 19 березня 2021 року скасувати та ухвалити нову постанову.
Позов Акціонерного товариства «Таскомбанк» задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Таскомбанк» заборгованість за кредитним договором від 23 березня 2018 року № 601/4533849-СК в розмірі 62 833,94 грн (шістдесят дві тисячі вісімсот тридцять три грн 94 коп.).
Позов Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за простроченим боргом, строкової заборгованості за процентами, простроченої заборгованості за процентами та штрафу за кредитним договором від 23 березня 2018 року № 601/4533849-СК залишити без задоволення.
Стягнути з Акціонерного товариства Таскомбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 700,58 грн (сімсот грн 58 коп).
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 
Повне судове рішення складено 16 серпня 2021 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді О.В.Маміна

Н.П.Пилипчук