Номер провадження: 22-ц/813/581/21 
Номер справи місцевого суду: 522/15478/18
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Вадовська Л. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       17.06.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого (судді-доповідача) - Вадовської Л.М., 
суддів - Ващенко Л.Г., Сєвєрової Є.С.,
при секретарі - Чепрас А.І.
за участю сторін, інших учасників справи, представників учасників справи:
позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 ,
представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 , 
від органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради – не з`явились, 
переглянувши справу №522/15478/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 5 лютого 2019 року у складі судді Домусчі Л.В., -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 , звернувшись 31 серпня 2018 року до суду з вищеназваним позовом, вказав, що 12 лютого 2004 року уклав шлюб з ОСОБА_3 , який рішенням суду від 12 січня 2006 року розірвано. Син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав з матір`ю ОСОБА_3 та її батьками. Проте ОСОБА_3 не виконувала свого обов`язку по вихованню сина, не слідкувала за дитиною, не піклувалась про її фізичний і духовний розвиток, мало спілкувалася з дитиною, не дбала про нормальне самоусвідомлення, не сприяла засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надавала доступу до культурних та інших духовних цінностей. Дитина фактично знаходилась на утриманні її батьків (баби та діда), які у серпні 2013 року попросили його забрати дитину, так як мати ОСОБА_3 дитину покинула, а баба та дід не мають змоги надалі утримувати та виховувати дитину. З того часу син ОСОБА_6 проживає з ним, мати ОСОБА_3 увесь цей час життям дитини не цікавилась, не телефонувала, не виявляла бажання поспілкуватися з ним, не приймала участі у його вихованні та утриманні. Питання позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав розглядалося органом опіки та піклування, який дійшов висновку про доцільність позбавлення матері батьківських прав у відношенні малолітнього сина. Посилаючись на вказані обставини, позивач ОСОБА_1 просив на підставі ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини позбавити відповідача ОСОБА_3 батьківських прав відносно сина ОСОБА_6 , 2006 року народження (т.1 а.с.1-3). 
Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси від 8 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі (т.1 а.с.32).
Відповідач ОСОБА_3 позов не визнала, відзив на подала.
Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради підтримав позивача ОСОБА_1 та власний висновок про доцільність позбавлення матері батьківських прав відносно сина (т.1 а.с.55).
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 5 лютого 2019 року в задоволенні позову відмовлено (т.1 а.с.63-65).
Висновок суду мотивовано тим, що ухилення від виконання юридичного обов`язку, а саме виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини – це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій, при тому, що перешкод у спілкуванні з дитиною йому ніхто не чинив і не чинить. Суд вважав, що наявність вини батьків належить до обов`язкових умов позбавлення батьківських прав. Суд вбачав, що альтернативні заходи реагування держави до відповідача не вживались, а позбавлення батьківських прав тягне за собою правові наслідки як для матері, так і для дитини, при цьому суд врахував, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. З урахуванням пояснень сторін та визнання своєї провини відповідачем у тому, що вона всі ці роки не піклувалась сином, але просить не позбавляти її батьківських прав, суд вважав, що позбавлення батьківських прав це крайній захід впливу на осіб, які не виконують батьківські обов`язки, а тому прийшов до висновку про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав. 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29 березня 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення суду.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю і ухвалити нове рішення про задоволення позову.
За змістом вимог апеляційної скарги незаконність і необґрунтованість рішення з підстав невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права полягає в наступному. 
Відповідач ОСОБА_3 визнала, що з 2013 року не цікавилась життям сина, проте просила відмовити в позові, бо налаштована змінити своє ставлення до батьківських обов`язків. Син ОСОБА_7 вважає, що мати його покинула та зрадила. Відмовляючи в задоволення позову, суд погодився з доводами відповідача, яка фактично визнала всі обставини, але заперечувала проти позову, стверджуючи, що відносини, які склалися між нею та дитиною, свідчать лише про те, що батько стає на заваді зустрічей із сином. Проте, у супереч положенням частини 3 статті 12 ЦПК України відповідач не надала суду доказів перешкоджання батька у її спілкуванні з сином. Суд вважав, що саме батько не надав доказів свідомого нехтування відповідачем батьківськими обов`язками, не довів її винну поведінку щодо умисного ухилення від участі в забезпеченні фізичного та духовного розвитку дитини. З часу проживання дитини з позивачем з 2013 року, тобто протягом шести років, відповідач не брала участі у вихованні дитини, не спілкувалась з нею, святкових заходів за участю дитини не відвідувала, життям сина не цікавилась, перешкод у спілкуванні з сином не надала, не зверталась до служби у справах дітей з приводу перешкод у спілкуванні з дитиною, відзив на позов не подала тощо. Відповідач виявила повну бездіяльність щодо свого обов`язку з утримання та виховання дитини, не надає матеріальної допомоги, з часу знаходження справи в суді не прагнула зустрічей з сином, своє ставлення до батьківських обов`язків не змінила. Суд не зазначив у чому полягає необґрунтованість висновку органу опіки та піклування та чому висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача суперечить інтересам дитини. ОСОБА_3 у 2018 році було притягнуто до адміністративної відповідальності за ухилення від виконання обов`язків по вихованню іншої своєї дитини сина ОСОБА_8 , 2003 року народження. З огляду на цю обставину хибним є висновок суду про те, що до відповідача державою не вживались альтернативні заходи реагування на ухилення від виконання батьківських обов`язків. Притягнення до адміністративної відповідальності не змінило поведінку ОСОБА_3 щодо виконання батьківських обов`язків. Практика Європейського суду з прав людини вказує на те, що позбавлення батьківських прав у разі відсутності емоційного зв`язку між дитиною та матір`ю відповідає конвенційним гарантіям. Суд першої інстанції не надав оцінки заяві ОСОБА_9 про те, що не хоче бачити матір, яка його покинула та зрадила, суд не зробив висновку з факту відсутності емоційного зв`язку між відповідачем та дитиною, не застосував практику Європейського суду з прав людини, виніс рішення, що не направлене на якнайкраще забезпечення прав дитини. 
В апеляційній скарзі не зазначено нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 заперечення щодо змісту і вимог апеляційної скарги обґрунтовує тим, що син не спілкується з нею під тиском батька, що позивач їй неодноразово погрожував позбавленням батьківських прав, щоб самому розпоряджатися сином, син боїться наслідків спілкування з нею, не приходить на зустрічі, заблокував телефон. Вважає, що вона має право на виправлення допущених нею помилок та згодна з висновком суду, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на неї (т.1 а.с.99-100). 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18 липня 2019 року за клопотанням ОСОБА_1 постановлено розгляд справи проводити в закритому судовому засіданні. 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року відмовлено в задоволенні заяви представника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 про зупинення провадження в справі №522/15478/18 до набрання законної сили рішенням у справі №513/96/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про оспорювання батьківства. 
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті вимог з огляду на наступне.
Учасниками справи в порядку доведення обставин, на які посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, надано докази, що містять наступні дані.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрували шлюб 12 лютого 2004 року; рішенням Саратського районного суду Одеської області від 12 січня 2006 року в справі №2-112/06 шлюб розірвано; актовий запис №35 про розірвання шлюбу в Книзі реєстрації розірвань шлюбів роблено 30 листопада 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Саратського районного управління юстиції Одеської області (т.1 а.с.8). 
ОСОБА_10 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 ; народження дитини зареєстровано 18 серпня 2006 року за актовим записом №9 виконавчим комітетом Світлодолинської сільської ради Саратського району Одеської області, де місце народження дитини вказано село Світлодолинське Саратського району Одеської області, батьками вказані: батько ОСОБА_1 , мати ОСОБА_3 (т.1 а.с.7).
Отже, ОСОБА_10 народився після розірвання в судовому порядку шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
З 2013 року ОСОБА_10 постійно проживає з батьком ОСОБА_1 за адресом: квартира АДРЕСА_1 ; навчається з 1 вересня 2013 року в загальноосвітній школі №58 м. Одеси (т.1 а.с.9,10,11). 
З 15 листопада 2013 року дитина ОСОБА_10 має зареєстроване місце проживання в квартирі АДРЕСА_1 ; в квартирі зареєстровані та проживають дві особи, а саме ОСОБА_1 та його син ОСОБА_10 (т.1 а.с.18).
З лютого 2014 року сім`я ОСОБА_1 та дитини ОСОБА_10 соціально інспектується Одеським міським центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, як неповна сім`я, в якій мати дитини ОСОБА_3 проживає окремо, її місцезнаходження не відоме, дитина опинилася в складних життєвих обставинах (при цьому інспектування відмічає наявність у батька власного житла, а саме трикімнатної квартири, в якій проживає батько та син, працевлаштування батька, щомісячне отримання заробітної плати, навчання дитини в школі №58 м. Одеси, позитивну характеристику батька дитини тощо) (т.1 а.с.12-13).
Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 20 липня 2015 року в справі №513/787/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про звільнення від сплати аліментів звільнено ОСОБА_1 з 6 липня 2015 року від сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частки всіх видів заробітку доходу, щомісячно, на користь ОСОБА_3 , присуджених ухваленим в порядку заочного розгляду справи рішенням Саратського районного суду Одеської області від 9 квітня 2010 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів. В апеляційному порядку рішення суду першої інстанції не оскаржувалось (т.1 а.с.15-17).
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована з 1 квітня 2015 року в будинку АДРЕСА_2 (т.1 а.с.22).
Згідно Висновку органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 1 липня 2018 року №01-11/1410/2 «Про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 у відношенні малолітнього сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 » орган опіки та піклування встановив, що з 2013 року дитина ОСОБА_10 проживає з батьком ОСОБА_1 , мати ОСОБА_3 ухиляється від здійснення батьківських обов`язків відносно фізичного, духовного та морального розвитку сина, не проявляє щодо нього батьківської турботи та уваги, всі питання вирішуються батьком ОСОБА_1 , що письмово підтверджують знайомі та сусіди. Соціальним інспектування у лютому 2014 року Одеського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді встановлено проживання дитини з батьком, який займається вихованням дитини, місце проживання матері дитини невідоме. Під час бесіди зі спеціалістами малолітній ОСОБА_10 , 2006 року народження, повідомив, що матір останній раз бачив десь у 2014 році, коли був у бабусі, дитина в ході бесіди не виявила бажання спілкуватися з матір`ю. На засіданні ради опіки та піклування 26 липня 2018 року питання доцільності позбавлення батьківських прав розглядалося в присутності батька дитини ОСОБА_1 , матері ОСОБА_3 , бабусі ОСОБА_11 . Проти позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 заперечувала, проте підтвердила, що тривалий час не бачила дитини, яка перебуває на вихованні батька. Бабуся дитини ОСОБА_11 підтвердила, що мати не проявляє до малолітнього сина батьківської турботи та уваги, що всі питання виховання дитини вирішує батько (т.1 а.с.35-36). 
В ході апеляційного перегляду справи надано учасниками справи докази, що містять наступні дані.
Постановою Арцизького районного суду Одеської області від 12 грудня 2018 року в справі №492/1933/18 ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 184 КУпАП, за ухилення від виконання обов`язків по вихованню і контролю свого неповнолітнього сина ОСОБА_8 , 2003 року народження (а.с.73-74). 
В житловому будинку АДРЕСА_2 крім ОСОБА_3 зареєстровані та проживають її батько ОСОБА_12 , 1959 року народження, мати ОСОБА_13 , 1960 року народження, син ОСОБА_14 , 2003 року народження; за інформацією Світлодолинської сільської ради ОСОБА_3 фактично в селі проживає з 2018 року, постійного місця роботи не має, працює в приватному секторі, з 2015 року перебуває у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_15 (т.1 а.с.101-102).
За інформацією Приморської районної адміністрації від 20 серпня 2019 року №01-11/1217/2 питання визначення способу участі ОСОБА_3 у вихованні малолітнього ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 виносились на засідання комісії з питань захисту прав дітей Приморської районної адміністрації Одеської міської ради та були перенесені, у зв`язку з неявкою на чергове засідання запрошених належним чином батьків питання залишено без розгляду (т.1 а.с.138).
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 липня 2019 року в справі №522/5213/19 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у твердій грошовій сумі, рівній 2500,00 грн. щомісячно, починаючи з 27 березня 2019 року до досягнення сином ОСОБА_6 повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_4 . Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12 червня 2020 року заяву представника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 липня 2019 року залишено без задоволення. В апеляційному порядку рішення суду першої інстанції не оскаржувалось (т.1 а.с.139-140).
10 лютого 2020 року ОСОБА_3 звернулась до Саратського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 про оспорювання батьківства, зобов`язання вчинити певні дії відносно ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Ухвалою судді Саратського районного суду Одеської області від 20 лютого 2020 року в справі №513/96/20 позов передано за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 20 липня 2020 року провадження в справі №513/96/20 закрито за відмовою позивача ОСОБА_3 від позову (т.1 а.с.166, 167-169, 212-213).
У сенсі положень статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. 
Статтею 150 СК України визначено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, за змістом яких батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої світи, готувати її до самостійного життя тощо.
Відповідно до положень пункту 2 частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
ОСОБА_1 і ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 12 лютого 2014 року, розірвали шлюб судовим рішенням 12 січня 2006 року. Дитина ОСОБА_10 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , тобто після розірвання шлюбу між сторонами, батьками дитини зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , з народження до літа 2013 року дитина ОСОБА_6 проживав в с. Світлодолинське в будинку баби та діда та фактично знаходився на їх вихованні та утриманні. 
Судове рішення в справі №513/787/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 містить посилання на те, що про народження ОСОБА_9 стало відомо лише з заочного рішення, ухваленого Саратським районним судом Одеської області 9 квітня 2010 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання ОСОБА_9 , 2006 року народження.
З липня 2013 року ОСОБА_10 постійно проживає з батьком ОСОБА_1 , який забрав дитину до себе на прохання баби та діда, яким не було відомо місцезнаходження їхньої дочки та матері ОСОБА_6 ОСОБА_3 .
ІНФОРМАЦІЯ_5 дитина ОСОБА_10 проживає в квартирі ОСОБА_1 в м. Одесі, з вересня 2013 року зарахований до шкоди в м. Одесі, де й навчається. 
Сусіди, школа, орган опіки та піклування характеризують батька ОСОБА_1 та дитину ОСОБА_9 з позитивної сторони, підтверджують те, що батько та хлопчик проживають удвох, мати участі у житті дитини не приймає.
ОСОБА_3 не заперечувала той факт, що з літа 2013 року, з часу, коли дитина стала проживати з батьком та до виникнення в суді спору про позбавлення батьківських прав, вона не приймала участі у його вихованні та утриманні, не спілкувалась з сином, не бачилась з ним, не телефонувала йому, не цікавилась його життям тощо.
Дані обставини підтверджені ОСОБА_1 , дитиною ОСОБА_16 , його бабусею. 
Посилання ОСОБА_3 на те, що не спілкувалась з сином, так як цьому перешкоджав ОСОБА_1 , що син уникає з нею зустрічей, так як боїться батька, не приймаються, так як не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, заперечені ОСОБА_1 та дитиною ОСОБА_6 .
Орган опіки та піклування заслуховував дитину при вирішенні питання доцільності позбавлення матері батьківських прав та встановив, що хлопчик останній раз бачив та спілкувався з матір`ю у 2014 року коли був у селі в бабусі, що дитина наразі не виявляє бажання спілкуватися з матір`ю.
Суд апеляційної інстанції також заслухав пояснення ОСОБА_9 , який підтвердив те, що мати не приймає жодної участі в його житті, не цікавиться ним, не допомагає матеріально, не телефонує. Мати з`явилася лише тоді, коли батько порушив в суді спір про позбавлення її батьківських прав, але ці зустрічі та дзвінки по телефону мали разовий характер і, як правило, напередодні судових засідань, один раз мати приходила до школи і то зустріч з ним фіксувала на камеру телефону. 
Із поведінки дитини в суді під час дачі пояснень, зі змісту самих пояснень в суді не вбачалося того, що хлопчик знаходиться під впливом батька, що боїться його та говорить лише те, що бажає батько. Навпаки, ОСОБА_10 повністю підтримує позов ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, розуміє суть спору, добре відзивається про батька, бабу та діда (батьків матері, з якими жив до 2013 року), але при цьому не може вибачити матері те, що вона його фактично покинула, не цікавиться його життям. 
Поведінка ОСОБА_3 як матері залишила негативний слід в психологічному стані малолітньої дитини, наслідком чого є те, що дитина втратила бажання з нею спілкуватися та не бачить ролі матері в своєму житті. Мацульов ОСОБА_6 з народження фактично проживав з бабою та дідом, потому з семи років до тепер проживає з батьком, наразі ОСОБА_6 майже п`ятнадцять років, він отримав паспорт громадянина України, та в силу віку, якого досяг, вже може мати власну думку в питанні, що стосується його життя, в тому числі й у питанні щодо виконання матір`ю батьківських обов`язків. 
Інтерес до сина ОСОБА_6 ОСОБА_3 стала лише проявляти після того, як ОСОБА_1 у серпні 2018 року звернувся до суду з позовом про позбавлення батьківських прав. При цьому ця «материнська турбота» звелася до декількох ОСОБА_17 зустрічей з сином перед черговими судовими засіданнями задля підтвердження власної позиції про те, що вона має намір налагодити відносини з сином. В суді апеляційної інстанції справа перебувала з березня 2019 року, на протязі двох років ОСОБА_3 з`явилася до суду лише один раз, вся її «материнська турбота» звелася до того, щоб звернутися до органу опіки та піклування у 2019 році для встановлення порядку її участі у вихованні дитини (заяву за неявкою орган опіки та піклування залишив без розгляду), звернутися до суд з позовом про оспорювання через 15 років батьківства ОСОБА_1 (провадження у справі закрито за відмовою від позову), оскаржити судове рішення про стягнення з неї на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_6 (заяву про перегляд заочного рішення залишено без задоволення, в апеляційному порядку рішення не оскаржено) тощо.
Жодних дій, направлених саме на налагодження контакту з дитиною, на спілкування, участь у вихованні та утриманні відповідач ОСОБА_3 не вчинила, у житті дитини мати так і не з`явилася. 
За таких обставин, відмова суду у позбавленні ОСОБА_3 батьківських прав не слугує інтересам дитини, яка не відчуває піклування матері та бачить те, що слова матері про бажання налагодити відносини, залишаються лише словами і не мають ніякого прояву в реальності. 
Спір щодо участі матері ОСОБА_3 у вихованні дитини ОСОБА_10 в суді не розглядався, доказів перешкод з боку ОСОБА_1 як батька дитини у спілкуванні з сином чи в іншому прояві участі у вихованні дитини не надано.
Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 не надала доказів, які б спростовували обставини, на які посилався ОСОБА_1 в обґрунтування заявлених ним вимог про позбавлення батьківських прав. ОСОБА_3 не пояснила суду свою поведінку, яка фактично призвела до того, що дитина не бажає її бачити, що вона не знає чим живе дитина з 2013 року. 
Відповідно до положень статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав.
В ході апеляційного провадження в справі було допитано в якості свідка ОСОБА_9 , оскільки вимоги про позбавлення батьківських прав зачіпають права та інтереси дитини, тому, думка дитини мала бути вислухана. 
Справа тривалий час знаходилась на розгляді в суді апеляційної інстанції, мати так і не спробувала налагодити стосунки з сином, не з`явилася в його житті як мама. 
Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків, який застосовується за наявності зазначених статтею 164 СК України підстав та здійснюється тільки у судовому порядку. Перш за все, позбавлення батьківських прав спрямоване на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Позбавлення батьківських прав це засіб впливу на батьків, які само звільнилися від виконання законодавчо визначених обов`язків щодо дитини. 
Ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей є умисною протиправною поведінкою, яка характеризується психічним ставленням особи до своєї поведінки та її наслідків: усвідомлення особою суспільної небезпеки своєї поведінки; передбачення її суспільно небезпечних наслідків; бажання настання таких наслідків або свідоме припущення їх настання.
Ухилення ОСОБА_3 від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню сина ОСОБА_6 наявне та доведене, що згідно пункту 2 частини 1 статті 164 СК України є підставою для позбавлення батьківських прав. 
Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради підтримав вимоги про позбавлення батьківських прав з підстав ухилення матері дитини від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини.
Відповідно до частин 2, 3 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини; найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.
Верховний Суд виходить з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. 
ОСОБА_3 у сенсі положень статті 169 СК України не позбавлена у разі зміни обставин, що стали підставою для позбавлення батьківських прав, поновити свої батьківські права відносно сина. Саме по собі зазначення ОСОБА_3 про її бажання піклуватися про дитину не спростовує її ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню сина. Наразі відповідач не довела зміну своєї поведінки щодо дитини, прагнення здійснювати належне піклування за нею, не спростувала, що свідомо нехтувала обов`язками матері щодо сина. Факт заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав з урахуванням її поведінки не свідчить про її інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку.
Позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав підлягає здійсненню згідно із законом (пункт 2 частини 1 статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини ОСОБА_9 , тому таке має законну мету і втручання в права відповідача є пропорційним меті позбавлення її батьківських прав.
В порядку статті 141 ЦПК України витрати позивача ОСОБА_1 по сплаті судового збору за подання позовної заяви в сумі 704,80 грн., за подання апеляційної скарги в сумі 1057,20 грн., а всього витрати по сплаті судового збору в загальній сумі 1762,00 грн. підлягають присудженню до стягнення з відповідача ОСОБА_3 .

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд –
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 5 лютого 2019 року – скасувати.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав – задовольнити.
Позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), батьківських прав відносно сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народженого в селі Світлодолинське Саратського району Одеської області.
Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) витрати на сплату за подання позовної заяви та апеляційної скарги судового збору в загальній сумі 1762 грн. 00 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
       Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 15 липня 2021 року.

Головуючий Л.М.Вадовська

Судді Л.Г.Ващенко

Є.С.Сєвєрова