Дата документу 08.07.2021 Справа № 317/2948/20

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
08 липня 2021 року
м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 317/2948/20
Провадження № 22-ц/807/2221/21

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Кримської О.М. (суддя-доповідач),
суддів: Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 25 березня 2021 року, в складі судді Ачкасова О.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання батьків,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання батьків.
В обґрунтування позову зазначав, що він є батьком відповідача. На сьогоднішній день позивач є людиною похилого віку, пенсіонером та непрацездатною особою, має постійні та серйозні проблеми зі здоров`ям. Єдиним джерелом його доходів є пенсія, розмір якої складає 2 577 грн. та якої не вистачає для постійного лікування та прийняття дорогих препаратів, також на харчування та оплати комунальних послуг. 
Відповідач офіційно працевлаштований, отримує стабільну заробітну плату, яка за своїм розміром, на думку позивача, дозволяє здійснювати матеріальну допомогу батьку. Позивач зазначив, що у відповідача немає на утриманні осіб.
Позивач перебуває у скрутному матеріальному становищі та потребує сторонньої матеріальної допомоги, яку може надавати його єдиний повнолітній син.
Ураховуючи зазначене, просив суд стягнути з відповідача аліменти на своє утримання у розмірі 3000,00 грн. щомісячно починаючи з 01 жовтня 2020 року і довічно.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 25 березня 2021 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на його утримання у твердій грошовій сумі у розмірі 1000, 00 грн. щомісячно, починаючи з 08 жовтня 2020 року до 08 жовтня 2023 року.
В іншій частині позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 840, 80 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення. 

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивач після розлучення у 1974 році (фактичне припинення шлюбних відносин у 1965 році) з матір`ю відповідача всіляко ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків, ніколи не приймав участі у вихованні відповідача та не надавав матеріальної допомоги. 
Суд першої інстанції не врахував, що позивач одружений та має двох повнолітніх синів, інформацію про яких, він не вказав у позові. 
Матеріали справи не містять доказів того, що позивач потребує матеріальної допомоги: відсутні докази того, що пенсія є єдиним його джерелом доходів, підтвердження її розміру та належне обґрунтування; відсутнє підтвердження розміру щомісячних витрат, у тому числі на вказані позивачем комунальні послуги та лікування. Враховуючи, що позивач перебуває у повторному шлюбі, можна стверджувати, що витрати на оплату житлово-комунальних послуг він несе разом зі своєю дружиною. Позивачем не надано доказів того, що він є інвалідом другої групи, інформації про наявне у нього майно. Довідки, які надав позивач на підтвердження того, що він хворіє, не можуть бути належними та допустимими доказами, оскільки вони датовані 2012 та 2015 роками. 

Від позивача відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 1  ст. 368 ЦПК України  справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України  апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: малозначні справи; що виникають з трудових правовідносин;  про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.
Згідно із  ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що позивач є пенсіонером, непрацездатним, інвалідом другої групи, потребує лікування, отримує невеликий розмір пенсії у сумі 2577,53 грн. щомісячно, а тому має необхідність у матеріальній допомозі, яку відповідач, який є його сином, не надає, хоча є працездатним, офіційно працевлаштований і має можливість сплачувати аліменти на утримання батька.

Колегія судів не може погодитися з висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 , є батьком відповідача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданим повторно відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Павлоград Павлоградського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області 17 вересня 2019 року (а.с. 4). 

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є пенсіонером за віком, інвалідом другої групи загального захворювання, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_2 , виданого 24 листопада 2015 року Пенсійним Фондом України, серії НОМЕР_3  (а.с. 5).

Згідно з  довідкою про доходи № 6291 2328 9035 1295 від 08 жовтня 2020 року, виданої Запорізьким приміським об`єднаним управлінням ПФУ в Запорізькій області позивач  ОСОБА_2  за вересень 2020 року отримав пенсію за віком у розмірі 2577,53 грн.(а.с. 6). 

Відповідно до статті 51 Конституції України, повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.
Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України). 

Згідно з частиною першою статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Непрацездатною, в розумінні ч. 3 ст. 75 СК України, вважається особа, яка досягла пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону.

У пункті 21 Постанови Пленуму ВСУ від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз`яснено судам, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст. 204 СК).

Потреба у матеріальній допомозі визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального стану батьків. До уваги береться отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо.

Відповідно до статті 203 СК України дочка, син, крім сплати аліментів, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю. 
За змістом статті 202 СК України необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків і потреба у матеріальній допомозі.

Згідно зі статтею 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі або у частці від заробітку з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків. 

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18 дійшов висновку, що тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей з утримання своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька у матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей з утримання батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

При вирішенні даного спору потрібно виходити із того, що принциповим питанням розгляду даного спору є доведеність двох одночасно підстав для отримання аліментів на позивача - його непрацездатність та потреба у матеріальній допомозі.

Якщо непрацездатність позивача не викликає сумніву, то потреба у матеріальній допомозі з боку відповідача має бути доведена.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
На підставі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Колегія суддів, повно та всебічно дослідивши обставини справи, вважає, що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що він потребує матеріальної допомоги.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що він потребує вартісного лікування; пенсії, яку він отримує, йому не вистачає на продукти та оплату комунальних послуг, у зв`язку з чим він потребує матеріальної допомоги від сина ОСОБА_1 .

На підтвердження своїх позовних вимог позивачем надано пенсійне посвідчення, яке підтверджує отримання пенсії за віком; довідку про доходи, з якої вбачається, що розмір пенсії за вересень 2020 року становить 2 577, 53 грн.

Крім того, позивачем надані суду документи, а саме: виписка з історії хвороби ОСОБА_2 від 17 серпня 2012 року; комп`ютерну томографію головного мозку від 30 квітня 2015 року, результати Дуплексного сканування брахіоцефальних артерій від 14 травня 2015 року (а.с. 8-10).

Колегія суддів, дослідивши надані документи щодо стану здоров`я ОСОБА_2 , вважає їх неналежними доказами, оскільки вищевказані документи датовані 2012 та 2015 роками, та не підтверджують того, що позивач потребує лікування саме на час звернення до суду з цим позовом.
Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження щомісячних витрат на лікування.
Будь-яких доказів понесених позивачем щомісячних витрат для задоволення потреб на харчування, лікування тощо, які б перевищували розмір його пенсії, а отже свідчили б про потребу в матеріальній допомозі, матеріали справи не містять.

Також позивачем не надано доказів відсутності у нього майна, щоб унеможливлювало отримання ним додаткового доходу від використання цього майна, а також доказів відсутності іншого доходу, окрім пенсії.

Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання, оскільки стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

Отже, знаходження позивача на пенсії також не зумовлює виникнення у відповідача обов`язку надання йому утримання та не свідчить про наявність потреби в отриманні матеріальної допомоги.

Ураховуючи викладене, оскільки позивачем не надано належних та достатніх доказів, які б підтверджували те, що він потребує матеріальної допомоги, то відповідно до частини першої статті 202 СК України вказане свідчить про недоведеність позовних вимог.

Таким чином, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, враховуючи, що суд першої інстанції неповно дослідив обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду на підставі ст. 376 ЦПК України  підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються  позивачі - у справах про стягнення аліментів.
Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Ураховуючи, що апеляційну скаргу задоволено у повному обсязі, відповідачу підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги у розмірі 1 261, 20 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 25 березня 2021 рокув цій справі скасувати та прийняти постанову наступного змісту:
В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання батьків - відмовити.
Компенсувати ОСОБА_1 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір у розмірі 1 261, 20 грн. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Повний текст постанови складено 08 липня 2021 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова