ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

07 липня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 280/9432/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Кругового О.О. (доповідач),
                               суддів:  Прокопчук Т.С., Шлай А.В.,     
  
          розглянувши в порядку письмового провадження  в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1     
на рішення Запорізького  окружного адміністративного суду   від 08 квітня 2021  року, (суддя суду першої інстанції Батрак І.В.), прийняту в порядку письмового провадження в м. Запоріжжя, в адміністративній справі №280/9432/20  за позовом ОСОБА_1   до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України  про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,- 
ВСТАНОВИВ:
          22 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку у виплаті у сумі 385290,00 грн.
Адміністративний позов обґрунтований тим, що  рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 14.04.2020 по справі №280/647/20 зобов`язано Військової частини НОМЕР_1 НГУ нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік. Вказує, що відповідачем фактичний розрахунок з виплати грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, було здійснено 11.12.2020 в сумі 27563,65 грн., що підтверджується довідкою банку. Таким чином, вважає, що відповідач повністю не розрахувався з позивачем на день звільнення, тобто 18.10.2018, а отже утворилась сума середнього заробітку за весь час затримки у сумі 385290,000 грн. Посилається на приписи ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України та вважає, що має право на виплату середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
          Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 08 квітня 2021 року адміністративний позов задоволено частково. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України  на користь ОСОБА_1  відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 29497,02  грн. за період з 18.10.2018 по 11.12.2020. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000,00 грн.. 
          Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом вимог норм матеріального та процесуального права просить оскаржуване рішення суду в частині відмови в позові скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
          Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивач не згоден з обрахунком судом суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, на думку позивача судом не враховано істотність суми середнього заробітку по відношенню до середньої заробітної плати позивача перед звільненням, істотність цієї суми по відношенню до суми стягнення, інші конкретні обставини, у тому числі, добросовісність дій працівника та роботодавця у спірних відносинах, а також судом не враховано, що позивач не знав про існування заборгованості по  сплаті компенсації. Також, позивач вважає, що судом першої інстанції необґрунтовано обмежено суму витрат на правничу допомогу. 
          Від відповідача на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги позивача, просить рішення суду скасувати в частині задоволення позовних вимог, а апеляційну скаргу залишити без задоволення. Відповідач зазначає, що станом на час звільнення позивач не мав заперечень проти фактичного розміру виплачених сум, тобто спору між працівником та роботодавцем не існувало. Суми відшкодування за невикористані відпустки було виплачено відповідачем на виконання рішення суду. Також, відповідач зазначає, що в судовій справі №280/647/20 в якій судом вже було вирішено вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Також, відповідач вважає неспірною заявлену до відшкодування суму витрат на правничу допомогу.
          Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, надану правову оцінку дослідженим судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з наступних підстав. 
          Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 в період часу з 2015 року по 2018 рік проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_1 НГУ та має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 22.05.2015.
Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 18.10.2018 №225 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. 
Однак, при виключенні зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, позивачу не виплатили грошову компенсацію за невикористанні 42   календарних дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 по 2018   роки.
Не погоджуючись із бездіяльністю відповідача, ОСОБА_1 звернувся із адміністративним позовом до суду.
Вказані обставини встановлені рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 14.04.2020 у справі №280/647/20, яким позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково:
визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 НГУ щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби – 18.10.2018;
зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 НГУ нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби – 18.10.2018.
В інші частині позовних вимог відмовлено.
Вказане рішення суду від 14.04.2020 у справі №280/647/20 набрало законної сили 10   вересня 2020 року відповідно до постанови Третього апеляційного адміністративного суду, якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Згідно з ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Грошова компенсація за невикористану відпустку, як учаснику бойових дій, виплачена в сумі 27563,65 грн. 11.12.2020, про що свідчить банківська довідка.
Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду із даним позовом.
          Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції виходив з того, що  з позивачем не було проведено розрахунку при звільненні в повному обсязі, відтак останній має право на отримання відшкодування у вигляді середнього заробітку за час затримки. При визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку суд враховував розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що фінансування відповідача здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи. Також, суд першої інстанції обмежив суму стягнення правничої допомоги виходячи зі співмірності складності справи та заявлених до стягнення сум.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
          Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що приписами  ст. 116 Кодексу Законів про працю України  на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена  статтею 117 КЗпП України  відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до  статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
За змістом частини першої  статті 117 КЗпП України  обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша  статті 117 КЗпП України  переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга  статті 117 КЗпП України  стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій  статті 117 КЗпПУкраїни). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими  Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене  статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.
Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 26.02.2020 року по справі № 821/1083/17, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5  ст. 242 КАС України.
Стосовно посилання представника відповідача, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 14.04.2020 у справі №280/647/20, яке набрало законної сили, було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з ВЧ № НОМЕР_1 НГУ на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за весь час затримки у виплаті 237486,89 грн. починаючи з 18.10.2018, суд вважає за необхідне звернути увагу відповідача, що зі місту вказаного рішення вбачається, що підставою для відмови слугувала передчасність такої вимоги, оскільки на час звернення позивача до суду з позовом щодо виплати середнього заробітку, передбаченого статтею 117 КЗпП України, остаточний розрахунок по виплаті належних позивачу сум не відбувся.
У межах даної справи судом встановлено, що остаточний розрахунок з позивачем був проведений 11.12.2020, у зв`язку із чим, суд вважає необґрунтованим посилання позивача на приписи статті 170 КАС України.
Водночас, вирішуючи питання щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, що підлягає стягненню на користь позивача, суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постановах від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц та від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, згідно з якої, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Велика Палата Верховного Суду у наведених справах дійшла висновку, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995  №100 .
Абзацом 3 пункту 2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
За правилами пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Оскільки позивача звільнено зі служби з 18.10.2018, а виплата належних сум грошового забезпечення відбулася 11.12.2020, відповідно строк затримки розрахунку складає 539 робочих днів.
Згідно з довідкою про нараховані суми грошового забезпечення позивача за останні два місяці перед звільненням становили: серпень 2018 року – 14983,50 грн., вересень 2018   року – 14983,50 грн., кількість робочих днів - 42.
Суд самостійно розрахував середньоденний заробіток позивача, який відповідно складає – 713,50 грн. (14983,50 +14983,50 / 42= 713,50 грн.).
При визначенні суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок з 18.10.2018 по 11.12.1020 (539 днів), такий складає 384576,50 грн. (713,50 х 539 днів = 384576,50 грн.). Разом з тим, на думку суду, такий розрахунок значно перевищує розмір невчасно виплачених сум (27563,65 грн.).
Верховний Суд у постанові від 18.07.2018 по справі № 825/325/16 вказав, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що фінансування відповідача здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи.
Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності зазначена у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 по справі №524/1714/16-а, та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц.
Зокрема, істотність частки компенсації за невикористану відпустку в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 27563,65 грн. (компенсація за щорічну додаткову відпустку, як учаснику бойових дій) / 384576,50 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) х 100 = 7,67%.
Сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 7,67% становить: 713,50 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 0,0767 х 539 ( кількість днів затримки розрахунку) = 29497,02 грн.
Таким чином, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд першої інстанції правильно вказав, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 29497,02 грн., з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком.
Подібна правова позиція висвітлена Верховним Судом у постанові від 04.09.2020 у справі № 260/348/19.
Стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів. Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 08.11.2018 у справі №805/1008/16-а.
За приписами частин 1, 2 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Згідно із частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд першої інстанції  дійшов правильного висновку про наявнівність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Стосовно доводів позивача про необґрунтованість зменшення розміру витрат на правничу допомогу, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. 
Статтею 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини другої статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
За змістом частини третьої статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною п`ятою статті 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
За положеннями статті 30 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі “Баришевський проти України”, від 10 грудня 2009 року у справі “Гімайдуліна і інших проти України”, від     12 жовтня 2006 року у справі “Двойних проти України”, від 30 березня 2004 року у справі “Меріт проти України”, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17.09.2019 року у справі № 810/3806/18, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до      ч. 5 ст. 242 КАС України.
Встановлені обставини справи свідчать, що позивачем було укладено договір про надання правової допомоги від 10.01.2020 з адвокатом Галькою Н.О., який діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №3416 від 26.05.2010 та ордеру серія ЗП №125929 від 17.12.2020.
Відповідно до акту виконаних робіт від 13.12.2020 №18/12-2020, сума наданих послуг складає 8800,00 грн., а саме: консультація 10.12.2020 (60 хв.) - 300,00 грн., підготовка нормативно-правових документів (судова практика) для розгляду справи 15.12. та 16.12.2020 (5 годин) – 1000,00 грн., складність справи – 1000,00 грн., складання позову (адмін. позову) 16.12.2020-17.12.2020 (7 годин) - 6000,00 грн., представництво інтересів у суді першої інстанції – 3000,00 грн., який 18 грудня 2020 року сплачений позивачем в повному обсязі, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що такі послуги як вивчення та аналіз судової практики, консультації клієнта, складність справи, не є діями правничої допомоги та не можуть бути віднесені до жодного з видів правничої допомоги, які передбачені статтями 1, 19 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” від 05.07.2012 № 5076-VI. Відповідно, здійснення вказаних видів роботи не можуть бути відшкодовані як витрати на професійну правничу допомогу.
Розгляд справи відбувався за правилами спрощеного позовного провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, а тому підстав для стягнення 3000,00 грн. за представництво інтересів у суді першої інстанції суд також не вбачає.
Проаналізувавши зміст виконаних на користь позивача послуг адвокатом суд апеляційної інстанції приходить до висновку про їх неспівмірність заявленим до стягнення коштам витрат на правничу допомогу та складності даної справи. Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що сума коштів в розмірі  1 000.00 грн. є співмірною зі складністю даної справи справи та обсягом наданих адвокатом послуг позивачу, з урахуванням реального часу, необхідного для виконання відповідних робіт (послуг), а тому саме така сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Керуючись ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 325 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
          Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
          Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2021 року в адміністративній справі №280/9432/20 – залишено без руху.
                    Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та оскарження в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий - суддя                                                                      О.О. Круговий 

                               суддя                                                                      Т.С. Прокопчук 

                               суддя                                                                      А.В. Шлай