Справа № 154/550/21 	Головуючий у 1 інстанції: Каліщук А. А. 	
Провадження № 22-ц/802/833/21  Категорія: 63    	  Доповідач: Данилюк  В. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
26 серпня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Данилюк В. А.,
суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,
секретаря Галицької І. П.,
з участю:
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимир-Волинський, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання права користування житловим приміщенням за апеляційною скаргою відповідача Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимир-Волинський на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 21 квітня 2021 року,
В С Т А Н О В И В:
В лютому 2021 року позивач звернувся із позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимира-Волинського, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_6 про визнання права користування житловим приміщенням. 
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він в травні 2007 р. отримав житлове приміщення АДРЕСА_1 , де був зареєстрований та проживав разом із своєю дружиною ОСОБА_4 та дітьми ОСОБА_6 , ОСОБА_6 . Дане житло є відомчим та перебуває на балансі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимир-Волинський.
У зв`язку із переведенням по службі у в/ч НОМЕР_1 він змінив реєстрацію свого місця проживання та зареєструвався у в/ч НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 .
Дружина та син постійно проживають у кв. АДРЕСА_1 і не змінювали місце проживання та реєстрації.
Відповідно до наказу командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 30.05.2020 р. позивача звільнено з військової служби у запас.
Зазначає, що з моменту звільнення з військової служби він проживає без реєстрації разом із дружиною та синами по АДРЕСА_3 .
10.11.2020 р. він подав заяву до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимир-Волинський про надання дозволу на реєстрацію місця проживання по АДРЕСА_3 . Однак 24.11.2020 р. йому відмовлено у реєстрації з тих підстав, що він не є військовослужбовцем, а тому неможливо надати дозвіл на реєстрацію по АДРЕСА_3 .
Дану відмову вважає незаконною, оскільки кв. АДРЕСА_1 є належним йому житлом в розумінні ст. 8 Конвенції з яким у нього склались достатні і тривалі зв`язки, оскільки він та члени його сім`ї постійно проживають у даному житлі. Відповідач у своїй відмові обґрунтував мету втручання у його законні права та інтереси неналежним чином, без належної аргументації.
Просить визнати за ним право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 21 квітня 2021 року позов задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право користування житловим приміщенням, що знаходиться по АДРЕСА_3 .
Стягнуто з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимир-Волинський Західно територіального квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України в користь держави 908 грн. судового збору.
Стягнуто з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимир-Волинський Західно територіального квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України в користь ОСОБА_1 1500 гривень витрат на професійну правничу допомогу.
Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач Квартирно-експлуатаційний відділ м. Володимир-Волинський подав апеляційну скаргу, покликається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.
Суд апеляційної інстанції в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши позивача, представника позивача та представника відповідача, приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
16.03.2021 р. відповідач подав відзив в якому просив відмовити у задоволення позову з тих підстав, що позивач вибув на інше постійне проживання, тому він втратив право користування житловим приміщенням по АДРЕСА_3 з дня вибуття. Також позивач не є військовослужбовцем, а тому відсутні підстави для його реєстрації у даному житлі. У задоволенні позову просить відмовити.
19.04.2021 р. позивачем подано відповідь на відзив, в якому зазначає, що відзив поданий відповідачем не спростовує тверджень викладених у позовній заяві, а тому просить позов задовольнити повністю.
Позивач та його представник подали до суду заяву в якій просять позовні вимоги задовольнити, розгляд справи провести у їхній відсутності.
Представник відповідача подав заяву в якій просить відмовити у задоволенні позову, розгляд справи проводити у його відсутності.
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на строні позивача в судове засідання не з`явились, від ОСОБА_4 надійшла заява в якій вона просить вимоги позивача задовольнити та розгляд справи у провести відсутності третіх осіб.
Дослідивши та оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу у Збройних Сил України та наказом від 21.07.2020 № 140 був звільнений з військової служби у запас.
За період проходження військової служби ОСОБА_1 отримав житлове приміщення (службове житло) у гуртожитку по АДРЕСА_3 та був зареєстрований за цією адресою.
Дане житлове приміщення перебуває у державній власності Міністерства оборони України та на балансі Квартино-експлуатаційного відділу м. Володимира-Волинського Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України.
У зв`язку із переведенням позивача по службі до військової частини НОМЕР_1 , він 27.10.2017 був знятий з реєстрації по АДРЕСА_3 та зареєстрований за місцем проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 в АДРЕСА_4 .
Із матеріалів справи встановлено, що це є адреса військової частини, де позивач проходив військову службу. У даній військовій частині позивач не забезпечувався службовим житлом, а лише був зареєстрований за місцем проходження військової служби.
Таким чином, позивач хоч і зареєстрований у смт. Чорноморське, Лиманський район, Одеська область, однак не забезпечений службовим житлом.
Також із відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_1 не має у власності нерухомого майна, в тому числі і житла.
Судом встановлено, що позивач та члени його сім`ї вселились у кімнату АДРЕСА_1 на підставі ордера на житлове приміщення, тобто на законних підставах та постійно проживають і зареєстровані у цьому помешканні.
Довідкою Луцького районного Управління поліції та довідкою виданою завідувачем гуртожитку підтверджується, що після звільнення з військової служби, ОСОБА_1 з липня 2020 постійно проживає без реєстрації по АДРЕСА_3 .
Таким чином, судом встановлено, що позивач та члени його сім`ї на законних підставах вселились у кімнату АДРЕСА_1 і позивач тривалий час із сім`єю проживає у цій кімнаті та вважає її своїм житлом.
Відповідно до ч. 4 ст.10 ЦПК суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою, та практику ЄСПЛ як джерело права.
Згідно з п.1 ст.17 закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, установлених законом.
Згідно з п. 4 ст. 31 ЦК фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, установлених законом.
У свою чергу, відповідно до ст.1 Першого протоколу до конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.
Згідно зі ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Втручання у право на повагу до житла має бути «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56).
Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення зазначеної мети.
Відповідно до рішення ЄСПЛ від 2.12.2010 у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме — існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло.
Згідно з конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або які законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі §1 ст.8 конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме — від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див. серед багатьох інших джерел рішення у справі «Прокопович проти Росії», п.36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання в право на повагу до житла (див. серед багатьох інших джерел рішення від 13.05.2008 у справі «McCannv. the United Kingdom», п.50) (пп.40, 41 рішення ЄСПЛ від 2.12.2010).
У п.36 рішення від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла», за змістом ст.8 конвенції, не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлене у законному порядку. «Житло» — це автономна концепція, що не залежить від класифікації в національному праві. Те, чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило б захист на підставі п.1 ст.8 конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме — від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення від 11.01.95 у справі «Buckley v. the United Kingdom», п.63).
Отже, у справі «Прокопович проти Росії» встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі (незалежно від його правового режиму) є достатньою підставою для того, щоб уважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст.8 конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим утручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
Таким чином з огляду на наведену практику ЄСПЛ та беручи до уваги, що позивач разом із членами своєї сім`ї на законних підставах вселились у спірне житло, протягом тривалого часу проживають у ньому, іншого житла не мають, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що є усі підстави вважати, що позивачу ОСОБА_1 належить право користування житлом за адресою АДРЕСА_3 , яке хоч і має статус гуртожитку, але є постійним місцем проживання позивача та членів його сім`ї. Враховуючи, що відповідачем заперечується право позивача на спірне житло, суд вірно вважав належним способом захисту звернення з позовом про визнання права на дане житло.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач ОСОБА_1 втратив право на дане житло з моменту вибуття з нього та зняття з реєстрації, не заслуговують на увагу, враховуючи, що позивач ОСОБА_1 вибув із даного приміщення у зв`язку з переведенням його по службі в іншу військову частину, тобто, залишив житло з поважних причин.
Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 71 ЖК України за ОСОБА_1 як тимчасово відсутнім у зв`язку зі службою зберігалося право на житло. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Приймаючи до уваги наведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки судом при вирішенні справи правильно застосовано вищезазначені норми матеріального права на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами .
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, яким суд надав належне обґрунтування.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Що стосується витрат на правничу допомогу, які позивач просив стягнути із відповідача на його користь в сумі 4000 гривень, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, то вирішуючи дане питання, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу та інші, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, згідно зі ст. 137 ЦПК України несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання такої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). 
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Із матеріалів справи вбачається, що позивачем було надано суду договір про надання правничої допомоги №23/06/2021 від 23.06.2021, акт приймання-передачі наданих послуг №1 за Договором про надання правової допомоги №23/06/2021 від 23.06.2021, рахунок на оплату за надання правової допомоги, квитанцію АТ «Приватбанк» від 24.06.2021 про отримання адвокатом від позивача 4000 грн. за надання правничої допомоги.
Разом з тим, детального розрахунку суми понесених витрат стороною позивача надано не було, а тому колегія суддів не відшкодовує понесені позивачем витрати при розгляді апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу відповідача Квартирно-експлуатаційний відділ м. Володимир-Волинський залишити без задоволення. 
Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 21 квітня 2021 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 1 вересня 2021 року.

Головуючий 

Судді :