ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 червня 2021 року                                                                                      Справа № 902/47/21 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л. ,  суддя Розізнана І.В. 

при секретарі судового засідання Першко А.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Династія В.В.", Товариства з обмеженою відповідальністю "Супрунівське", Державного реєстратора з державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відділу реєстрації Жмеринської міської ради Рудяк Олени Петрівни, Державного реєстратора з державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відділу "Центру надання адміністративних послуг та Державної реєстрації" виконавчого комітету Гайсинської міської ради Богачука Віталія Дмитровича на рішення Господарського суду Вінницької області від 19 квітня 2021 року в справі №902/47/21 (суддя - Тварковський А.А.)
час та місце ухвалення рішення: 19 квітня 2021 року; м. Вінниця, вул. Пирогова, 29; вступна і резолютивна частина проголошена о 17:53 год; повний текст рішення складено 26 квітня 2021 року
за позовом ОСОБА_1                 
до Державного реєстратора з державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відділу реєстрації Жмеринської міської ради Рудяк Олени Петрівни
до Державного реєстратора з державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відділу "Центру надання адміністративних послуг та Державної реєстрації" виконавчого комітету Гайсинської міської ради Богачука Віталія Дмитровича
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів:
Третя особа 1 - ОСОБА_2 ;
Третя особа 2 - Товариство з обмеженою відповідальністю "Династія В.В.";
Третя особа 3 - Приватне підприємство "Корпорація Максимум";
Третя особа 4 - Товариство з обмеженою відповідальністю "Агропродінвест-2006";
Третя особа 5 - Товариство з обмеженою відповідальністю "Супрунівське";
Третя особа 6 - Товариства з обмеженою відповідальністю "Віп Рент"
про визнання протиправними та скасування внесених записів до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань
за участю представників сторін:
від Позивача - Сувалов В.О.;
від Відповідача 1 - Адамчук Н.В.;
від Відповідача 2 - не з`явився;
від Третьої особи 1 - не з`явився;
від Третьої особи 2 - не з`явився;
від Третьої особи 3 - не з`явився;
від Третьої особи 4 - не з`явився;
від Третьої особи 5 - Іванюк В.І.;
від третьої особи 6 - не з`явився.
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі - Позивач) звернувся до Господарського суду Вінницької області із позовною заявою до Державного реєстратора з державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відділу реєстрації Жмеринської міської ради Рудяк Олени Петрівни (надалі - Відповідач 1) та Державного реєстратора з державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відділу "Центру надання адміністративних послуг та Державної реєстрації" виконавчого комітету Гайсинської міської ради Богачука Віталія Дмитровича (надалі - Відповідач 2) про:
·          визнання протиправним та скасування внесеного Відповідачем 1 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємств та громадських формувань запис від 9 жовтня 2020 року за №1001749950009013921;
·           визнання протиправним та скасування внесеного Відповідачем 1 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємств та громадських формувань запис від 9 жовтня 2020 року за №100179950010013921;
·          визнання протиправним та скасування внесеного Відповідачем 1 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємств та громадських формувань запис від 9 жовтня 2020 року за №1001749950011013921;
·          визнання протиправним та скасування внесеного Відповідачем 1 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємств та громадських формувань запис від 9 жовтня 2020 року за №1001749950011013921;
·          визнання протиправним та скасування внесеного Відповідачем 2 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємств та громадських формувань запис від 15 жовтня 2020 року за №1001741070014013921;
·          визнання протиправним та скасування внесеного Відповідачем 2 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємств та громадських формувань запис від 15 жовтня 2020 року за №1001741070015013921.
Позовні вимоги вмотивовані тим, що реєстраційні дії, які просить визнати протиправними та скасувати, позбавили права власності засновника (учасника) ТОВ "Династія В.В." - Позивача, який законно володіє 20% частки у статутному капіталі ТОВ "Династія В.В.".
Зокрема, Позивач зазначає, що державним реєстратором при вчиненні реєстраційних дій порушено норми матеріального права, якими визначена процедура державної реєстрації змін до відомостей про розмір статутного капіталу, розміри часток у статутному капіталі чи склад учасників товариства з обмеженою відповідальністю, процедуру внесення змін до реєстру. При цьому будь-які рішення суду не можуть слугувати підставою для державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу з організаційно-правовою формою - Товариство з обмеженою відповідальністю.
Крім того, Позивач акцентує увагу, що вчинені державним реєстратором реєстраційні дії 9 жовтня 2020 року мали місце під час зупинення виконання дії постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 30 вересня 2020 року та рішення Господарського суду Вінницької області від 23 червня 2020 року в справі №902/66/20 до закінчення перегляду в касаційному порядку вказаних судових рішень (підстава: ухвала Верховного Суду від 7 жовтня 2020 року).

Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 25 січня  2021 року залучено до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 (надалі - Третя особа 1), Товариство з обмеженою відповідальністю «Династія В.В.» (надалі - Третя особа 2), Приватне підприємство «Корпорація Максимум» (надалі - Третя особа 3; том 1,    а.с. 58-59).
Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 11 лютого  2021 року залучено до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Агропродінвест-2006» (надалі - Третя особа 4), Товариство з обмеженою відповідальністю «Супрунівське» (надалі - Третя особа 5; том 1, а.с. 155).
Також, 24 березня 2021 року залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Віп Рент» (надалі - Третя особа 6; том 2, а.с. 36).
Рішенням Господарського суду Господарського суду Вінницької області від 19 квітня 2020 року, позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано внесений Відповідачем 1 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємств та громадських формувань запис від 9 жовтня 2020 року за №1001749950009013921; № 1001749950010013921; № 1001749950011013921; № 1001749950012013921.
Визнано протиправним та скасовано внесений Відповідачем 2 запис від 15 жовтня 2020 року за №1001741070014013921, яким змінено засновників (учасників) Третьої особи 2; визнано протиправним та скасовано внесений Відповідачем 2 запис від 15 жовтня 2020 року № 1001741070015013921, яким змінено засновників (учасників) юридичної особи Третьої особи 2.

Приймаючи дане рішення,    суд першої інстанції виходив з того, що частина 5  статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань»    містить вичерпний перелік документів, на підставі яких можуть бути внесені зміни що складу учасників товариства з обмеженою відповідальністю. В даному випадку законодавець визначив, що таким документом є судове рішення, що набрало законної сили, про визначення розміру статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю та розмірів часток учасників у такому товаристві.
Місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні вказав, що будь-які судові рішення не можуть слугувати підставою для внесення змін до відомостей про юридичну особу з такою організаційно-правовою формою як товариство з обмеженою відповідальністю. Проте, Відповідач 1 вчинив реєстраційні дії щодо зміни складу учасників на підставі судового рішення, резолютивна частина якого не визначала розмірів часток учасників у товаристві з обмеженою відповідальністю, а тому такі дії були вчинені не у спосіб, не у межах та не у відповідності до Закону та статті 19 Конституції України, що дало суду підстави вважати їх протиправними. 
В оскаржуваному рішенні зроблено висновок, що реєстраційні записи від 15 жовтня 2020 року також мали наслідком зміну учасників Третьої особи 2, а саме  замість Третьої особи 1 до складу учасників Третьої особи 2 увійшли Третя особа 4 та Третя особа 5. З матеріалів справи встановлено, що підставою для проведення реєстраційних дій від 15 жовтня 2020 року стали: договір дарування частки в статутному капіталі Третьої особи 2 від 11 жовтня 2020 року, укладений між Третьою особою 1 та Третьою особою 4 та акт приймання-передачі частки від 11 жовтня 2020 року; договір дарування частки в статутному капіталі Третьої особи 2 від 11 жовтня 2020 року, укладений між Третьою особою 1 та Третьою особою 5 та акт приймання-передачі частки від 11 жовтня 2020 року.
Проте, як вказав суд першої інстанції в своєму рішенні, вказані реєстраційні дії є похідними від попередніх реєстраційних дій, які вчинені 9 жовтня 2020 року в порушення вимог чинного законодавства, а тому вони також підлягають скасуванню як протиправні.

Не погоджуючись з винесеним судом першої інстанції рішенням, Третя особа 2 подала апеляційну скаргу, за підписом Третьої особи 1 (том 2, а.с.  155-157), в якій з підстав,    висвітлених в ній,    просить скасувати  рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Зокрема,    мотивуючи апеляційну скаргу, Третя особа 2 звертає увагу апеляційного господарського суду на те, що   Позивач звертаючись до суду з даним позовом зазначив про порушення його прав як учасника товариства, вказавши, що реєстраційними діями Відповідача 1 та Відповідача 2 було порушено право власності на його частку у статутному капіталі Третьої особи 2, а отже виходячи зі змісту порушеного права за захистом якого звернувся Позивач спір у даній справі підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. Також на переконання Третьої особи 2 спір у цій справі є спором про цивільне право, оскільки Позивач не був заявником стосовно оскаржуваних реєстраційних дій, тобто останні були вчинені за заявою іншої особи, а саме вчиняючі оскаржувані реєстраційні дії Відповідачі не мали публічно-правових відносин саме з Позивачем, адже прийняті Відповідачами оскаржувані рішення стосувалися реєстрації прав іншої особи, а не Позивача. Тобто, суд першої інстанції не застосував норм матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а саме статтю 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань".  Також в апеляційній скарзі зазначено про  неналежно обраний спосіб захисту, що є підставою для прийняття рішення про відмову в позові. На переконання Третьої особи 2 Позивачем невірно обрано відповідачів по даній справі, адже відповідачами за такими позовами є особи - учасники товариства, які внаслідок задоволення позову можуть бути позбавлені своїх часток у статутному капіталі або їх частин у грошовому еквіваленті.  
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 24 травня 2021 року прийнято прийнято апеляційну скаргу по справі №902/47/21 до провадження Північно-західного апеляційного господарського суду в складі колегії суддів: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л., суддя Розізнана І.В. та  відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Третьої особи 2. Запропоновано Позивачу, Відповідачу   1 та Відповідачу 2 в строк протягом 7 днів з дня вручення даної ухвали     надати до канцелярії суду відзив на апеляційну скаргу з доказами його (доданих до нього документів) надсилання скаржнику в порядку частини 2   статті 263 Господарського процесуального кодексу України. Запропоновано Третім особам в строк протягом 7 днів з дня вручення даної ухвали подати письмові пояснення з приводу доводів та заперечень апеляційної скарги, з доказами їх (доданих до нього документів) надсилання сторонам по справі. (том 2, а.с. 176).

Також, не погоджуючись з винесеним судом першої інстанції рішенням, Третя особа 5 подала апеляційну скаргу (том 2, а.с.  178-179), в якій з підстав,    висвітлених в ній,    просить скасувати  рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Зокрема,    мотивуючи апеляційну скаргу, Третя особа 5 звертає увагу апеляційного господарського суду на те, що   Позивач звертаючись до суду з даним позовом зазначив про порушення його прав як учасника товариства, вказавши, що реєстраційними діями Відповідача 1 та Відповідача 2 було порушено право власності на його частку у статутному капіталі Третьої особи 2, отже виходячи зі змісту порушеного права за захистом якого звернувся Позивач спір у даній справі підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. Також на переконання Третьої особи 5 спір у цій справі є спором про цивільне право, оскільки Позивач не був заявником стосовно оскаржуваних реєстраційних дій, тобто останні були вчинені за заявою іншої особи, а саме вчиняючі оскаржувані реєстраційні дії Відповідачі не мали публічно-правових відносин саме з Позивачем, адже прийняті Відповідачами оскаржувані рішення стосувалися реєстрації прав іншої особи, а не Позивача. Тобто, суд першої інстанції не застосував норм матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а саме статтю 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань".  Також в апеляційній скарзі зазначено про  неналежно обраний спосіб захисту, що є підставою для прийняття рішення про відмову в позові. На переконання Третьої особи 5 Позивачем невірно обрано відповідачів по даній справі, адже відповідачами за такими позовами є особи - учасники товариства, які внаслідок задоволення позову можуть бути позбавлені своїх часток у статутному капіталі або їх частин у грошовому еквіваленті.  
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 27 травня 2021 року прийнято апеляційну скаргу по справі №902/47/21 до провадження Північно-західного апеляційного господарського суду в складі колегії суддів: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л., суддя Розізнана І.В. та  відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Третьої особи 5. Запропоновано Позивачу, Відповідачу   1 та Відповідачу 2 в строк протягом 7 днів з дня вручення даної ухвали     подати      надати до канцелярії суду відзив на апеляційну скаргу з доказами його (доданих до нього документів) надсилання скаржнику в порядку частини 2  статті 263 Господарського процесуального кодексу України. Запропоновано Третім особам в строк протягом 7 днів з дня вручення даної ухвали письмові пояснення з приводу доводів та заперечень апеляційної скарги, з доказами їх (доданих до нього документів) надсилання сторонам по справі. Об`єднано в одне апеляційне провадження апеляційну скаргу Третьої особи 2 та апеляційну скаргу Третьої особи 5, які подані   на рішення Господарського суду Вінницької області від 19 квітня 2021 року в справі №902/47/21 для спільного розгляду (том 2, а.с. 201).

Також, не погоджуючись з винесеним судом першої інстанції рішенням, Відповідач 1 подав апеляційну скаргу (том 2, а.с.  203-207), в якій з підстав,    висвітлених в ній,    просить скасувати  рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Зокрема,    мотивуючи апеляційну скаргу, Відповідач 1 звертає увагу апеляційного господарського суду на те, що   Позивач звертаючись до суду з даним позовом зазначив про порушення його прав як учасника товариства, вказавши, що реєстраційними діями Відповідача 1 та Відповідача 2 було порушено право власності на його частку у статутному капіталі Третьої особи 2, отже виходячи зі змісту порушеного права за захистом якого звернувся Позивач спір у даній справі підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. Також Відповідач 1 вказує, що  спір у цій справі є спором про цивільне право, оскільки Позивач не був заявником стосовно оскаржуваних реєстраційних дій, тобто останні були вчинені за заявою іншої особи, а саме вчиняючи оскаржувані реєстраційні дії Відповідачі не мали публічно-правових відносин саме з Позивачем, адже прийняті Відповідачами оскаржувані рішення стосувалися реєстрації прав іншої особи, а не Позивача. Тобто, на переконання апелянта суд першої інстанції не застосував норм матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а саме статтю 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань".  Також в апеляційній скарзі зазначено про  неналежно обраний спосіб захисту, що є підставою для прийняття рішення про відмову в позові. На переконання Відповідача 1 Позивачем невірно обрано відповідачів по даній справі, адже відповідачами за такими позовами є особи - учасники товариства, які внаслідок задоволення позову можуть бути позбавлені своїх часток у статутному капіталі або їх частин у грошовому еквіваленті.  
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 27 травня 2021 року прийнято апеляційну скаргу по справі №902/47/21 до провадження Північно-західного апеляційного господарського суду в складі колегії суддів: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л., суддя Розізнана І.В. та  відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача 1. Запропоновано Позивачу, Відповідачу 2 в строк протягом 7 днів з дня вручення даної ухвали   надати до канцелярії суду відзив на апеляційну скаргу з доказами його (доданих до нього документів) надсилання скаржнику в порядку частини 2  статті 263 Господарського процесуального кодексу України. Запропоновано Третім особам в строк протягом 7 днів з дня вручення даної ухвали подати письмові пояснення з приводу доводів та заперечень апеляційної скарги, з доказами їх (доданих до нього документів) надсилання сторонам по справі. Об`єднано в одне апеляційне провадження апеляційну скаргу Третьої особи 2, апеляційну скаргу Третьої особи 5 та апеляційну скаргу Відповідача 1, які подані на рішення    Господарського суду Вінницької області від 19 квітня 2021 року в справі №902/47/21 для спільного розгляду (том 2, а.с. 201).

Окрім того, не погоджуючись з винесеним судом першої інстанції рішенням, Відповідач 2 подав апеляційну скаргу (том 3, а.с.  3-5), в якій з підстав,    висвітлених в ній,    просить скасувати  рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Зокрема,    мотивуючи апеляційну скаргу, Відповідач 2 звертає увагу апеляційного господарського суду на те, що   Позивач звертаючись до суду з даним позовом зазначив про порушення його прав як учасника товариства, вказавши, що реєстраційними діями Відповідача 1 та Відповідача 2 було порушено право власності на його частку у статутному капіталі Третьої особи 2, отже виходячи зі змісту порушеного права за захистом якого звернувся Позивач спір у даній справі підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, що свідчить про невірне визначення місцевим господарсьикм судом складу та суті публічно-правових відносин. Також Відповідач 2 вказує, що  спір у цій справі є спором про цивільне право, оскільки Позивач не був заявником стосовно оскаржуваних реєстраційних дій, тобто останні були вчинені за заявою іншої особи, а саме вчиняючи оскаржувані реєстраційні дії Відповідачі не мали публічно-правових відносин саме з Позивачем, адже прийняті Відповідачами оскаржувані рішення стосувалися реєстрації прав іншої особи, а не Позивача. Тобто, на переконання апелянта суд першої інстанції не застосував норм матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а саме статтю 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань".  Також в апеляційній скарзі зазначено про  неналежно обраний спосіб захисту, що є підставою для прийняття рішення про відмову в позові. На переконання Відповідача 2 Позивачем невірно обрано відповідачів по даній справі, адже відповідачами за такими позовами є особи - учасники товариства, які внаслідок задоволення позову можуть бути позбавлені своїх часток у статутному капіталі або їх частин у грошовому еквіваленті.  
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 1 червня 2021 року прийнято апеляційну скаргу по справі №902/47/21 до провадження Північно-західного апеляційного господарського суду в складі колегії суддів: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л., суддя Розізнана І.В. та  відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача 2. Запропоновано Позивачу та Відповідачу   1 в строк протягом 7 днів з дня вручення даної ухвали   надати до канцелярії суду відзив на апеляційну скаргу з доказами його (доданих до нього документів) надсилання скаржнику в порядку частини 2    статті 263 Господарського процесуального кодексу України. Запропоновано Третім особам в строк протягом 7 днів з дня вручення даної ухвали подати  подати письмові пояснення з приводу доводів та заперечень апеляційної скарги, з доказами їх (доданих до нього документів) надсилання сторонам по справі. Об`єднано в одне апеляційне провадження апеляційну скаргу Третьої особи 2, апеляційну скаргу Третьої особи 5, апеляційну скаргу Відповідача 1 та апеляційну скаргу Відповідача 2, які подані на рішення   Господарського суду Вінницької області від 19 квітня 2021 року в справі №902/47/21 для спільного розгляду (том 3, а.с. 31).
8 червня 2021 року на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від Відповідачем 2 надійшла заява, в якій Відповідач 2 підтримав доводи апеляційної скарги та просив здійснювати розгляд справи за відсутності представника Відповідача 2 на підставі наявних в матеріалах справи доказів (том 3,     а.с. 48-49).
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 9 червня 2021 року проведення підготовчих дій закінчено та призначено розгляд апеляційних скарг на 30 червня 2021 року об 14:00 год. (том 3, а.с. 51). 

В судове засідання від 30 червня 2021 року представники Відповідача 2, Третьої особи 1, Третьої особи 2, Третьої особи 3, Третьої особи 4, Третьої особи 6 не з`явилися.
В судовому засіданні від 30 червня 2021 року представник Відповідача 1 заявив клопотання про відкладення розгляду справи мотивуючи його тим, що Відповідач 1 перебуває на лікарняному, що підтверджується копією довідки про тимчасову непрацездатність №0422, що позбавляє Відповідача 1 особисто взяти участь у розгляді справи  та надати пояснення з-приводу вчинених нею реєстраційних дій. Також, представник Відповідача 1 зазначив, що особистої участі Відповідача 1 зумовлена й необхідність поставити відповідні питання представником Відповідача 1 перед його довірителем.  
Колегія суддів розглянувши дане клопотання, заслухавши думку представника Позивача та представника Третьої особи 5, з приводу поданого клопотання, прийшла до висновку про відмову в задоволенні даного клопотання з огляду на таке.
Частиною 1   статті 202 Господарського процесуального кодексу   України     передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. 
Разом   з тим, суд констатує, що   ухвалами суду (від 24 травня; від 27 травня; від 27 травня; від 9 червня) сторони повідомлялися про дату,  час та місце   розгляду справи (в розумінні частини 2 статті 120 ГПК України) та не викликалися (в розумінні частини 1   статті 120 ГПК України). 
Частинами 11,12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає порядок розгляду апеляційної скарги, встановлено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Однак, зазначені в клопотанні про відкладення розгляду справи та в судовому засідання від 30 червня 2021 року  представником  Відповідача 1 причини (укладення договору про надання правової допомоги 29 червня 2021 року, за день до судового засідання, що позбавило представника Відповідача 1 ознайомитися із матеріалами справи) не є підставами для відкладення розгляду справи, що визначені статтею  202  та частиною  11 статті  270 Господарського процесуального кодексу України.
Суд констатує, що згідно з частинами 1 та 2, пунктами 1, 2, 6, 8-11 частини 3  статті 2 Господарського процесуального кодексу України  завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
       Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Наведена правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16 липня 2020 року у справі №924/369/19.
Водночас суд констатує, що в даному випадку не існував навіть факт не прибуття сторони, а представник котрий прибув виключно вчиняв дії щодо нерогляду  справи в даному судовому засіданні, мотивуючи це потребую заслухати його довірителя, а не його. Більше  того, в подальшому довід щодо необізнаності з матеріалами справи самого представника що з`явився в судове засідання нівелюються самим виступом представника в судовому засіданні щодо суті спору та подачею інших клопотань (в тому числі і щодо зупинення провадження у справі, котре  у представника було в надрукованому вигляді, проте подано лише після відхилення клопотання про відкладення розгляду справи). Дані ж дії в сукупності, на переконання колегії суду апріорі свідчать про те, що вказана сторона завчасно була підготовлена саме до не допущення  вирішення спору по суті і перешкоджання досягненню завдання господарського судочинства щодо вчасного вирішення спорів (а не цілей, котрі вона озвучила в своїх заявах і клопотаннях). 
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що згідно частини 4    статті 197 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи можуть брати участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Підтвердження особи учасника справи здійснюється із застосуванням електронного підпису, а якщо особа не має такого підпису, то у порядку, визначеному    Законом України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус"    або Державною судовою адміністрацією України.
  Таким чином, скаржник, у випадку дійсної наявності бажання взяти участь у судовому засіданні, проте не маючи такої можливості у зв`язку із станом здоров`я (як вказує представник Відповідача 1), відповідно до приписів    статті 197 Господарського процесуального кодексу України    мав право взяти участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.                
  Проте і цього ним вчинено не було. Водночас колегія суду ще раз констатує, що  в суді першої інстанції Відповідач 1 не вчиняв жодних дій спрямованих на участь в судовому засіданні. Разом з тим, апеляційний господарський суд   констатує, що з моменту призначеного судового засідання   (9 червня), апелянт не вчинив будь-яких дій щодо проведення судового засідання в режимі відеоконференції за межами суду (котрі є апріорі безпечні для апелянта зважаючи на його стан здоров`я).      
      В той же час, колегія суддів відзначає, що із довідки про тимчасову непрацездатність №0422 вбачається, що Відповідач 1 перебувала на стаціонарному лікуванні з 31 травня 2021 року по 15 червня 2021 року та на даний час лікарняне не закрито, оскільки Відповідач 1 продовжує хворіти.
При цьому, з матеріалів справи № 902/47/21 вбачається, що апеляційна скарга Відповідачем 1 надійшла до апеляційного суду 17 травня 2021 року (том 2, а.с. 202); 27 травня 2021 року Північно-західним апеляційним господарським судом було винесено ухвалу про відкриття провадження за апеляційною скаргою Відповідача 1 (том 2, а.с. 226).  
Відтак, зважаючи на строки подання апеляційної скарги, перебування на стаціонарному лікуванні, Відповідач 1 мав достатньо часу для реалізації його процесуальних прав, передбачених  Господарсько процесуальним кодексом  України, зокрема, й права на висловлення (викладення шляхом надіслання на поштову/електронну адреси суду; взяття участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду) своєї позиції щодо вчинених реєстраційних дій (незважаючи на ігнорування Відповідачем 1 такої процесуальної можливості щодо надання пояснень та взяття участі в суді першої інстанції (про яку він зазначає уже в суді апеляційної інстанції) зважаючи на розгляд справи судом першої інстанції протягом чотирьох місяців).
Окрім того від дати  закриття первинної довідки щодо перебування Відповідача 1 на стаціонарі (15 червня)  до дня засідання пройшло два тижня (14 днів), відтак керуючись Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне старахування" Відповідач мав-би відвідати заклад здоров`я з метою продовження довідки чи її закриття, однак матеріали справи (зважаючи на бажання Відповідача 1 бути надати свої пояснення та "бути почутим") не містять будь-яких відомостей щодо вчинення таких дій і неможливості участі Відповідача 1 в судовому засіданні в тому числі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. 
Між тим, зважаючи на заплановані щорічні відпустки членів колегії-суддів по даній справі відкладення розгляду справи призведе до порушення  статті 273 Господарського процесуального кодексу України, а проведення замін членів колегії суддів призведе до порушення незмінності складу колегії суддів та чергового затягування строків розгляду справи, адже  за приписами  статті 129 Конституції України,  статті 2 ГПК України  одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом (адже у разі відкладення, яке було б вчинено на більший термін ніж визначений ГПК України, адже наступне засідання в котрому колегія суду зможе винести відповідне рішення і відписати його може відбутися лише 13 вересня 2021 року).
Поряд з тим, суд неодноразово наголошував на тому, що роль національних судів полягає в організації судових проваджень таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (рішення ЄСПЛ у справі «Шульга проти України»).
  Національним судам належить функція керування провадженнями таким чином, щоб вони були швидкими та ефективними (рішення ЄСПЛ у справі «Скордіно проти Італії»). Держави-учасниці мають організувати правові системи таким чином, щоб їх суди могли гарантувати право кожного на отримання остаточного рішення у справах, що стосуються цивільних прав і обов`язків упродовж відповідного терміну (рішення ЄСПЛ у справах «Скордіно проти Італії», «Сюрмелі проти Німеччини»).
Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України, справа розгляд якої розпочато одним суддею чи колегією суддів, повинна бути розглянута тим самим суддею чи колегією суддів, за винятком випадків, які унеможливлюють участь судді у розгляду справи.
  При цьому, судом врахований принцип ефективності судового процесу, який діє у господарському судочинстві і направлений на недопущення затягування процесу, а також враховано положення  статті  6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яким передбачено, що справа має бути розглянута судом у розумний строк.    
Разом з тим, суд ще раз констатує, що відкладення розгляду апеляційної скарги, визначене статтею 273 Господарського процесуального кодексу України,  по суті є неприпустимим з огляду на те, що це суперечить одному із завдань господарського судочинства, визначених частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (своєчасне вирішення судом спорів). При цьому апеляційний господарський суд наголошує на тому, що в силу дії частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншим міркуваннями в судовому процесі.       
З огляду на все вищезазначене, зважаючи на викладення  позиції сторін у відповідних апеляційних скаргах, заявах та відзивах, колегія апеляційного господарського суду відмовляє у задоволенні заяви представника Відповідача 1 про відкладення розгляду справи та вбачає за можливе розглядати дану апеляційну скаргу без участі представників Відповідача 2, Третьої особи 1, Третьої особи 2, Третьої особи 3, Третьої особи 4, Третьої особи 6  за наявними в матеріалах справи доказами та зважаючи на те, що в матеріалах справи міститься апеляційна скарга Відповідача 1, Відповідача 2 в яких висвітлена його позиція з приводу винесеного рішення та вчинення реєстраційних дій.
        
Крім того представником  Відповідача 1 в судовому засіданні від 30 червня  2021 року (одразу після відхилення заяви про відкладення) оголошено та подано клопотання про зупинення провадження по даній справі до   набрання законної сили судовим рішенням в справі № 902/66/20.
Водночас, колегія суддів в судовому засіданні від 30 червня 2021 року розглянувши клопотання Відповідача 1 про зупинення апеляційного провадження в даній справі, заслухавши думку представника Позивача, котрий заперечує проти задоволення такого клопотання посилаючись на ту обставину, що дані справи не є пов`язаними між собою, та результат справи № 902/66/20 в подальшому не вплине на вирішення справи, а такі дії розцінює як затягування розгляду справи, заслухавши думку представника Третьої особи 5, який не заперечує проти зупинення апеляційного провадження по справі,  беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції в розумінні норм діючого законодавства України щодо регулювання підстав та порядку зупинення провадження, ухвалила відмовити в задоволенні даного клопотання з огляду на наступне.
Відповідно до пункту  5 частини     1    статті   227      Господарського процесуального кодексу України: суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
При цьому колегія суддів звертає увагу, що пов`язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів саме у даній справі. Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв`язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов`язаних між собою справ різними судами або з інших причин.
Метою зупинення провадження у справі до розгляду пов`язаної з нею справи є виявлення обставин, підстав, фактів, тощо, що не можуть бути з`ясовані та встановлені у даному процесі, проте, які мають значення для конкретної справи, провадження у якій зупинено.
Враховуючи вимоги закону, для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному випадку повинен з`ясовувати:     як пов`язана справа, яка розглядається даним судом із справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється неможливість розгляду даної справи. Сама по собі пов`язаність справ ще не свідчить про неможливість розгляду та прийняття рішення у даній справі.
Таким чином,  колегія суду резюмує, що зупинення провадження у справі процесуальний закон пов`язує із неможливістю розгляду справи, що розглядається, до вирішення іншої справи.
Неможливість розгляду даної справи до вирішення іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі.
При цьому, вищевказана процесуальна норма прямо встановлює, що суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Тобто, для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд повинен з`ясовувати як пов`язана справа, що розглядається даним судом, зі справою, що розглядається іншим судом, а також чим обумовлюється неможливість розгляду даної справи.
В той же час, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 8 листопада 2005 року в справі "Смірнова проти України").
Дослідивши підстави та предмет спору в справі № 902/66/20 (за позовом Третьої особи 1 до Третьої особи 6, Третьої особи 2 (за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів: Позивач, Третьої особи 3, Державний реєстратор Стрижавської селищної ради Луценко Євгеній Васильович, Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради,   Приватний нотаріус Скутельник Інна Анатоліївна) про розірвання договору-купівлі продажу частки у статутному капіталі товариства, визнання недійсними рішень, оформлених протоколом загальних зборів та скасування реєстраційних дій) судова колегія зазначає, що навіть при позитивну рішенні по даній справі, дане не призведе до автоматичного поновлення корпоративних прав Третьої особи 1 та позбавлення таких прав Позивача (про що вказує заявник). При цьому можливе задоволення позову в справі № 902/66/20 в правовому полі дії частини 5    статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", котра      міститься вичерпний перелік способів захисту порушених прав учасників товариства з обмеженою відповідальністю або з додатковою відповідальністю, норми якого, є спеціальними для зазначених товариств, прямо   не вплине на вирішення спору в даній справі та не призведе до автоматичної реєстрації корпоративних прав Третьої особи 1 на відновлення яких спрямований позов в справі №902/66/20.
Крім того, колегія суддів при розгляді клопотання про зупинення апеляційного провадження  враховується правова позиція, яка наведена в постанові Верховного Суду по справі №902/66/20 (до вирішення якої представник Відповідача 1 просить зупинити апеляційне провадження) при скасуванні судових рішень та направленні справи на новий розгляд щодо  того, що: як наголошено Верховним Судом у складу Касаційного господарського суду у постанові від 12 листопада 2020 року у даній справі, розірвання договору саме по собі не має наслідком ані повернення позивачу майна, яке було передано на виконання розірваного договору без зустрічного задоволення, ані виникнення в позивача права власності на це майно, а є підставою для виникнення обов`язку відповідача повернути це майно. (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 вересня 2020 року в справі №916/667/18).
Відтак, доводи представника Відповідача 1 щодо того, що в разі задоволення позовних вимог по справі №902/66/20 Позивач в даній справі втратить право на звернення до суду, спростовуються позицією Верховного Суду щодо того, що розірвання договору саме по собі не буде наслідком ані повернення Третій особі 1 корпоративних прав ані автоматичного виникнення в неї права власності на частку в статутному капіталі Третьої особи 2 та всім вищеописаним.
Крім цього, зважаючи на те, що Третя особа 1 подаючи позов в справі №902/66/20 прагне відновлення становища, яке існувало до укладення оспорюваного договору купівлі-продажу корпоративних прав, тобто відновлення наступного складу учасників Третьої особи 2: Третя особа 1 - 70%, Третя особа 3 -30 % і в разі задоволення таких позовних вимог дане судове рішення не може бути підставою для вчинення реєстраційних дій в площинні існування установленої практики Верховного Суду які саме судові рішення можуть бути підставою для вчинення реєстраційних дій щодо складу учасників, розміру статутного капіталу чи їх часток саме товариства з обмеженою відповідальністю. 
Окрім того, зважаючи на існування такої судової інституції судочинства як перегляд справ за нововиявленими обставинами Третя особа 1 не позбавлена в подальшому звернутися до суду використовуючи дану інституцію, у разі вирішення спору в справі № 902/66/20 на її користь.   
З огляду на все вищевказане суд відмовив в задоволенні даного клопотання.
Дане ж на переконання колегії апеляційного господарського суду ще раз свідчить про те, що всі клопотання, які подавалися представником Відповідача 1 по суті спрямовані виключно на затягування судового процесу.  
  
  В судовому засіданні від   30 червня  2021 року, представник Відповідача 1 підтримав доводи апеляційної скарги Відповідача 1, просив скасувати рішення  місцевого господарського суду та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник Відповідача 1 вказав, що Позивач звертаючись до суду з даним позовом зазначив про порушення його прав як учасника товариства, вказавши,  що такими реєстраційними діями Відповідача 1 та Відповідача 2 було порушено право власності на його частку у статутному капіталі Третьої особи 2, отже виходячи зі змісту порушеного права за захистом якого звернувся Позивач спір у даній справі підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. Також на переконання представника Відповідача 1 спір у цій справі є спором про цивільне право, оскільки Позивач не був заявником стосовно оскаржуваних реєстраційних дій, тобто останні були вчинені за заявою іншої особи, а саме вчиняючі оскаржувані реєстраційні дії Відповідачі не мали публічно-правових відносин саме з Позивачем, адже прийняті Відповідачами оскаржувані рішення стосувалися реєстрації прав іншої особи, а не Позивача. На переконання представника Відповідача 1, суд першої інстанції не застосував норм матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а саме статтю 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань". Представник Відповідача 1 вказав, що Позивач обрав неналежний спосіб захисту, що є підставою для прийняття рішення про відмову в позові. На переконання представника Відповідача 1 Позивачем невірно обрано Відповідачем по даній справі, адже відповідачами за такими позовами є особи - учасники товариства, які внаслідок задоволення позову можуть бути позбавлені своїх часток у статутному капіталі або їх частин у грошовому еквіваленті.  Крім того, представник Відповідача 1 вказав, що не всі оскаржувані реєстраційні дії були вчинені на підставі судового рішення по справі №906/66/20, а ще й на підставі договорів дарування. Щодо дії ухвали Верховного Суду на час вчинення реєстраційних дій про зупинення дії судових рішень по справі №902/66/20, то представник Відповідача 1 вказав, що про існування такої ухвали не було відомо Відповідачу 1 при вчинення реєстраційних дій з огляду на відсутні її у ЄДР. 

Водночас, в судовому засіданні від 30 червня 2021 року представник Третьої особи 5 заявив клопотання про витребування копій реєстраційної справи Третьої особи 2. 
Представник Третьої особи 5 зазначив, що враховуючи мотиви апеляційного оскарження та відсутність витребуваних судом першої інстанції копій документів, вважає за необхідне заявити дане клопотання.
Колегія суддів  в судовому засіданні від 30 червня 2021 року заслухавши таке клопотання, та думку представника Позивача, котрий заперечує проти задоволення клопотання посилаючись на те, що ним заявлялося в суді першої інстанції клопотання про витребування матеріалів реєстраційної справи, заслухавши думку представника Відповідача 1, який не заперечує проти задоволення клопотання про витребування документів,  ухвалила залишити клопотання без розгляду з огляду на наступне.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 27 травня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Третьої особи 1 на рішення Господарського суду Вінницької області від 19 квітня 2021 року в справі №902/47/21; запропоновано Позивачу, Відповідачу   1 та Відповідачу 2 в строк протягом 7 днів з дня вручення даної ухвали      надати до канцелярії суду відзив на апеляційну скаргу з доказами його (доданих до нього документів) надсилання скаржнику в порядку частини 2  статті 263Господарського процесуального кодексу України; запропоновано Третім особам в строк протягом 7 днів з дня вручення даної ухвали письмові пояснення з приводу доводів та заперечень апеляційної скарги, з доказами їх (доданих до нього документів) надсилання сторонам по справі (том 2, а.с. 226).
Порядок подання доказів, клопотань унормовано  статтею  80 Господарського  процесуального кодексу України. 
Відповідно до частин 2-3 статті  80 Господарського  процесуального кодексу України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Відповідно до частини 1  статті 81 Господарського процесуального кодексу України  учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій  статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.
Порядок поновлення процесуальних строків урегульовано  статтею 119 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до частини 1 статті 119 Господарського процесуального кодексу України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
За приписами частини 3  статті 269 Господарського процесуального України  докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Водночас, заявником взагалі не зазначено про неможливість надання таких доказів самостійно та доказів неможливості звернення з відповідним клопотанням до суду першої інстанції (матеріалами справи підтверджується обізнаність сторони про провадження), не зазначено, в чому полягає винятковість випадку.
Разом з тим колегія суду констатує, що Третя особа 5 є апелянтом по даній справі. 
В силу  дії пункту 7 частини 2 статті 258 ГПК України саме в апеляційній скарзі мають бути зазначені клопотання особи, яка подає апеляційну скаргу.
В силу ж дії частини 3 статті 262 ГПК України, інші учасники справи вже при подачі відзиву подають свої заперечення щодо поданих апелянтами клопотань. 
Водночас, пункт 4 частини 2 статті 263 ГПК України надає право особам, котрі подають відзив на апеляційну скаргу у визначений судом строк, подавати свої клопотання. 
Дане передбачено законодавцем саме з огляду на завдання господарського судочинства (щодо ефективного і своєчасного вирішення спорів) та з огляду на скорочені строки розгляду апеляційних скарг в суді апеляційної інстанції, в спрощеному порядку з особливостями, що визначені для перегляду судових рішень в апеляційному порядку.  
Представник Третьої особи 5, по суті, подаючи зазначене клопотання, повністю ігнорував норми процесуального закону.  
Водночас, апеляційний господарський суд ще раз звертає увагу, що в силу дії вищеописаних чинних норм Господарського процесуального кодексу України, всі докази, що не змогли подати сторона (апелянт), вона могла подати виключно з подачею апеляційної скарги та з обгрунтуванням неможливості їх подачі до суду першої інстанції  (суд констатує і відсутність в  клопотанні обгрунтування неможливості подання такого клопотання чи доказів саме Третьою особою 5 до суду першої інстанції). Разом з тим, апеляційний господарський суд   констатує, що з моменту відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Третьої особи 2   (27 травня), апелянт не вчинив будь-яких дій щодо подання такого клопотання суду апеляційної інстанції до початку здійснення  розгляду апеляційної скарги в судовому засіданні (вчиняючи з Відповідачем 1 дії виключно на не вирішення апеляційної скарги в даному судовому засіданні).
Також, апеляційний господарський суд звертає увагу апелянта на те, що законодавець в статті 270 ГПК України (в якій описано порядок розгляду апеляційної скарги) не передбачив стадії подачі та розгляду клопотань, адже в вищеописаних судом нормах передбачено порядок і строки подачі сторонами та учасниками справи клопотань і заяв, які потребують від суду вчинення додаткових дій.
Суд констатує, що відповідно до пункту 2 частини 3  статті 2 Господарського процесуального кодексу України  основними засадами (принципами) господарського судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Виходячи із системного аналізу положень статті  42 Господарського процесуального кодексу України  до сторін та учасників справи застосовуються єдині принципи судочинства, а учасники справи є рівними у своїх правах. Разом з тим,  статті 42 Господарського процесуального кодексу України  встановлено, що учасники справи мають не лише права, але й обов`язки, дотримання або недотримання яких безпосередньо впливає на результат розгляду справи судом. 
Згідно приписів частини другої  статті 42 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи зобов`язані, зокрема: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них  докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Згідно частини 1  статті 61 Господарського процесуального кодексу України  зазначені права та обов`язки поширюються також і на представника учасників у справі та можуть бути обмежені лише у випадках, передбачених частиною  2  статті 61 Господарського процесуального кодексу України.
Отже, учасники справи, незалежно від їх статусу (сторона у справі чи її представник/представники), повинні не лише користуватися наданими їм процесуальними правами, але й чітко виконувати передбачені процесуальним законом обов`язки, що у свою чергу повинно забезпечити справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спору судом.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11 червня 2020 року в справі № 96/3200/17.
Третя особа 5  подаючи апеляційну скаргу не була обмежена щодо збирання та надання доказів в обґрунтування своїх заперечень у відповідності до  Господарського процесуального кодексу України та не була обмежена в можливості клопотати про витребування доказів, котрі не могли здобути самостійно (з обгрунтуванням того, чому такі дії не вчинялися в суді першої інстанції саме ним).
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що Третьою особою 5 в клопотанні про витребування реєстраційної справи вказані державні органи (а саме: Жмеренська міська рада; Відділ «Центру надання адміністративних послуг та Державної реєстрації» виконавчого комітету Гайсинської міської ради; Броварська міська рада в особі Відділу реєстрації дій Центру обслуговування «Прозорий офіс») із запитом до яких мав би звернутися суд апеляційної скарги, до яких уже звертався місцевий господарський суд під час розгляду даної справи із запитати. 
При цьому, в матеріалах справи містяться відповіді на запит місцевого господарського суду щодо надання реєстраційної справи, надана  даними установами щодо неможливості надати таку реєстраційну справу з огляду на її відсутність та передання по акту на облік ОДР-одержувачем: Броварською районною державною адміністрацією Київської області (том 1, а.с. 195-196; а.с. 203; а.с. 204).
Однак Броварська районна державна адміністрація Київської області  надала відповідь, що не є зберігачем даної реєстраційної справи  (том 2, а.с. 57).  
Відтак, такі цілеспрямовані дії Третьої особі 5 на витребування доказів від установ, котрі відмовили у наданні даних доказів (з огляду на їх відсутність в таких установах), які вже були вчинені місцевим господарським судом в сукупності з фактом подачі такого клопотання лише в судовому засіданні свідчать про вчинення Третьою особою 5 свідомих дій з метою затягування розгляду справи і вчинення перешкод у своєчасному розгляді та винесення судового рішення.  
Положеннями  статті 118 Господарського процесуального кодексу України  передбачено, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. 
За таких обставин суд апеляційної інстанції прийшов до висновку  про залишення клопотання Третьої особи 5 без розгляду  на підставі  статті 81 Господарського процесуального кодексу України. 
  
В судовому засіданні від   30 червня  2021 року, представник Третьої особи 5 підтримав доводи апеляційної скарги Третьої особи 5, просив скасувати рішення  місцевого господарського суду та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник Третьої особи 5 вказав, що Позивач звертаючись до суду з даним позовом зазначив про порушення його прав як учасника товариства, вказавши, що реєстраційними діями Відповідача 1 та Відповідача 2 було порушено право власності на його частку у статутному капіталі Третьої особи 2, а отже виходячи зі змісту порушеного права за захистом якого звернувся Позивач спір у даній справі підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. Також на переконання представника Третьої особи 5 спір у цій справі є спором про цивільне право, оскільки Позивач не був заявником стосовно оскаржуваних реєстраційних дій, тобто останні були вчинені за заявою іншої особи, а саме вчиняючи оскаржувані реєстраційні дії Відповідачі не мали публічно-правових відносин саме з Позивачем, адже прийняті Відповідачами оскаржувані рішення стосувалися реєстрації прав іншої особи, а не Позивача. На переконання представника Третьої особи 5, суд першої інстанції не застосував норм матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а саме статтю 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань". На переконання представника Третьої особи 5,  Відповідач 1 обрав неналежний спосіб захисту, що є підставою для прийняття рішення про відмову в позові. Представник Третьої особи 5 вважає, що Позивачем невірно обрано Відповідачів по даній справі, адже відповідачами за такими позовами є особи - учасники товариства, які внаслідок задоволення позову можуть бути позбавлені своїх часток у статутному капіталі або їх частин у грошовому еквіваленті.  Також представник Третьої особи 5 вказав, що частка Третьої особи 4 та Третьої особи 5 у сукупності становить 70 %, а частка Позивача 20 %, що є неспівмірним з частками третіх осіб.

В судовому засіданні від   30 червня  2021 року, представник Позивача  заперечив проти доводів апеляційних скарг Відповідача 1, Відповідача 2, Третьої особи 1 та  Третьої особи 5, просив залишити рішення  місцевого господарського суду без змін, а апеляційні скарги без задоволення. Представник Позивача вказав, що реєстраційні дії Відповідачем 1 були вчинені 9 жовтня 2020 року на підставі судового рішення у справі №902/66/20, в той час як Верховний Суд своєю ухвалою від 7 жовтня 2020 року зупинив дію постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 30 вересня 2020 року та рішення господарського суду Вінницької області від 23 червня 2020 року у справі №902/66/20 до закінчення їх перегляду в касаційному порядку. В той же час, судове рішення по справі №902/66/20, в силу дії частини 5 статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", не могло бути підставою для вчинення таких реєстраційних дій.

В судовому засіданні від 30 червня 2021 року на стадії судових дебатів, представником Відповідача 1 перед виступом в судових дебатах було озвучено заяву про відвід колегії суддів від розгляду справи №902/47/21.
В судовому засіданні від 30 червня 2021 року на стадії судових дебатів  було оголошено перерву з метою надання представнику Відповідача 1 можливості оформити  та подати заяву про відвід колегії суддів від розгляду справи №902/47/21.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 30 червня 2021 року визнано заяву представника Відповідача 1 про відвід колегії суддів Північно-західного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Василишин А.Р., судді Розізнаної І.В.,   судді Філіпової Т.Л. від розгляду справи №902/47/21 необґрунтованою. В задоволенні заяви про відвід колегії суддів Північно-західного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Василишин А.Р., судді Розізнаної І.В.,   судді Філіпової Т.Л. від розгляду справи №902/47/21 відмовлено з підстав, вказаних у даній ухвалі. 
Заслухавши пояснення представників Відповідача 1, Третьої особи 5 та  Позивача дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційних скарг стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів     Північно-західного апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що апеляційні скарги Відповідача 1, Відповідача 2, Третьої особи 1, Третьої особи 5 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. 
При цьому, колегія суддів зазначає наступне.

Станом на 8 жовтня 2020 року учасниками Третьої особи 2 були: Третя особа 3 - частка 40% (внесок 4 400 000 грн); Третя особа 6 - частка 40% (внесок 4 400 000 грн); Позивач - частка 20 % (внесок 2 200 0000).
Пунктом 5.3 статуту Третьої особи 2 (в редакції, затвердженій протоколом загальних зборів учасників Третьої особи 2 №10 від 23 квітня 2019 року; том 1, а.с. 234-245) визначено, що розмір статутного капіталу Третьої особи 2 складається з номінальної вартості часток його учасників, вираженої у національній валюті України. Третя особа 2 має статутний капітал у розмір 11  000  000 грн: Третя особа 3 - 40 %; Третя особа 6 - 40%; Позивач - 20 %.
Відповідно до витягу відкритих даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 8 жовтня 2020 року засновниками (учасниками) Третьої особи 2 були: Третя особа 3 розмір внеску до статутного капіталу 4400000 грн; Третя особа 6 розмір внеску до статутного капіталу 4400000 грн; Позивач 2200000 грн (том 2, а.с. 20-21).
30 вересня 2020 року Північно-західним апеляційним господарським судом залишено без змін рішення Господарського суду Вінницької області від 23 червня 2020 року в справі №902/66/20, яким було вирішено: 
·          розірвати договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі Третьої особи 2 від 2 листопада 2018 року та додаткову угоду №1 до договору від 3 грудня 2018 року, що укладені між Третьою особою 1 та Третьою особою 6;
·           визнати недійсним рішення загальних зборів щодо затвердження продажу Третьою особою 1   частки в статутному капіталі Третьої особи 2  та затвердження припинення участі Третьої особи 1 в Третій особі 2 у зв`язку із продажем своєї частки Третій особі 6, оформлене протоколом загальних зборів учасників Третьої особи 2 від 2 листопада 2018 року; 
·          визнати недійсним рішення загальних зборів щодо затвердження нового складу учасників Третьої особи 2   з наступним розподілом часток: Третя особа 3   - внесок 3300000 грн, частка - 30%; Третя особа 6   - 7700000, частка - 70%, оформлене протоколом загальних зборів учасників Третьої особи 2 від 2 листопада 2018 року; 
·          визнати недійсним рішення загальних зборів щодо затвердження нової редакції статуту Третьої особи 2 (шляхом викладення його у новій редакції), оформлене протоколом загальних зборів учасників Третьої особи 2 від 2 листопада 2018 року; 
·          скасувати державну реєстрацію змін до установчих документів юридичної особи від 5 листопада 2018 року №11741050003013921, інші зміни, зміна складу або інформації про засновників;
·           скасувати державну реєстрацію змін до установчих документів юридичної особи від 24.04.2019 №11741050004013921, інші зміни, зміна складу або інформації про засновників; скасувати державну реєстрацію змін до установчих документів юридичної особи від 13 листопада 2019 року №11741050005013921, інші зміни; 
·          скасувати державну реєстрацію змін до установчих документів юридичної особи від 13 листопада 2019 року №11741050006013921, що не пов`язані зі змінами в установчих документах, зміна керівника юридичної особи.
Повний текст рішення суду апеляційної інстанції було складено 2 жовтня 2020 року.
9 жовтня 2020 року на підставі рішення суду першої інстанції у справі 902/66/20, яке набрало законної сили, Відповідачем 1 внесено наступні записи до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: №1001749950009013921, №1001749950010013921, №1001749950011013921, №1001749950012013921. 
Внаслідок внесення вказаних записів склад учасників Третьої особи 2  змінився таким чином: Третя особа 1  розмір внеску статутного фонду 7 700 000 грн;  Третя особа 3 розмір внеску статутного фонду 3 300 000 грн  (том 1, а.с.25-31).
Підставою даних змін стало судове рішення по справі №902/66/20, дію котрого зупинено ухвалою Верховного Суду від 7 жовтня 2020 року.
15 жовтня 2020 року Відповідачем 2 вчинено наступні реєстраційні дії: №1001741070014013921 та №10011741070015013921. 
За результатами здійснення вказаних записів склад учасників Третьої особи 2 змінився наступним чином: Третя особа 3 розмір внеску статутного фонду 3 300 000 грн; Третя особа 4 - розмір внеску статутного фонду 3 850 000 грн; Третя особа 5 - розмір внеску статутного фонду 3 850 000 грн (том 1, а.с.182-187).                                                                                     
Підставами для вчинення відповідних реєстраційних дій 15 жовтня 2020 року стали договори дарування від 11 жовтня 2020 року, укладені між Третьою особою 1  як дарувальником та Третьою         особою 4, Третьою особою 5 як обдарованими.
В подальшому склад учасників Третьої особи 2 не змінювався.
Таким чином, у зв`язку з вчинення Відповідачем 1 та Відповідачем 2 відповідних реєстраційних дій, Позивач, з метою захисту порушеного, на його думку, права звернувся з даним позовом до суду.

Водночас надаючи оцінку характеру спірних правовідносин, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що спір в даній справі  виник поза площиною корпоративних правовідносин, які витікають із корпоративних прав, що визначені частиною 1 статті 167 Господарського кодексу України, оскільки позовні вимоги не містять жодних вимог, пов`язаних із безпосередньою їх реалізацією, як щодо правомочностей на участь   особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інших правомочностей, передбачених законом та статутними документами.
Як встановлено із витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та пояснень Відповідачів, реєстраційні дії, що оспорюються були вчинені на підставі судового рішення у іншій господарській справі №902/66/20. При цьому у даній справі відсутній спір стосовно корпоративних прав учасників Третьої особи 2, натомість його вирішення відбулося у справі №902/66/20. 
Разом із тим відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 826/12737/17В зазначено, що в порядку адміністративного судочинства розглядаються вимоги до державного реєстратора про здійснення/скасування реєстраційних дій, якщо підставою вчинення таких реєстраційних дій є рішення суду в іншій справі. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:   від 8 травня 2018 року в справі № 815/1210/15; від 10 травня 2018 року в справі № 462/875/17, від 20 вересня 2018 рокуу справі №826/12737/17, від 19 березня 2019 року в справі №826/1186/17.
Тобто, спір фактично стосується оспорення реєстраційних дій державних реєстраторів у сфері реалізації їх публічно-правової компетенції, які були вчинені за наслідками вирішення корпоративного спору у іншій справі №902/47/21.
Водночас слід відмітити, що згідно даних з Єдиного державного реєстру судових рішень, які є у вільному доступі,  ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду у справі № 120/5625/20-а (про визнання протиправними та скасування записів) від 12 жовтня 2020 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі з аналогічних підстав та предмета спору і роз`яснено Позивачу можливість  звернутися із позовом за захистом порушеного права до господарського суду (за правилами господарського судочинства).
Таким чином, Позивачу було відмовлено у відкритті провадження у адміністративній справі, зважаючи на правову позицію Верховного Суду в даних правовідносинах за одночасної наявності у спорі ознак публічно-правового характеру.
Проте, виходячи із правових висновків   Верховного Суду, викладених у постанові від 24 лютого 2021 року в справі № 759/1036/20, згідно із якимпозивачу має бути забезпечений доступ до правосуддя навіть в іншому, ніж це передбачено законом, судочинстві, оскільки   перешкоди у розгляді     у належному судочинстві виникли у зв`язку з процесуальною діяльністю суду, з метою забезпечення позивачу доступу до правосуддя, суд апеляційної інстанції приходить до висновку щодо можливості розгляду даного правового спору за правилами господарського судочинства. 
Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України»; заяви № 7714/06 та № 23654/08), в якому ЄСПЛ установив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності в заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників усупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади. Крім того, ЄСПЛ указав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (§ 27, 28, 38-40).
У рішенні ЄСПЛ від 01 грудня 2011 року у справі «Андрієвська проти України» (заява №34036/06) ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції      у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (§ 13, 14, 23, 25, 26).
Згідно з рішенням  ЄСПЛ від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» (заява №52013/08), в якому ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції, через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§ 116, 119, 122-125).
У рішенні ЄСПЛ від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» (заява №55339/07) ЄСПЛ дійшов висновку, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду її позову за правилами адміністративного судочинства (§ 13, 18-24).
Колегія суддів вважає, що відмова у відкритті провадження по справі №120/5625/20-а      з тих підстав, що спір належить розглядати в господарській, а не адміністративній юрисдикції, при наявності ухвали адміністративного  суду від 12 жовтня 2020 року, яка набрала законної сили та якою відмовлено у відкритті провадження у справі за правилами адміністративного  судочинства, поставило під загрозу сутність гарантованого Конвенцією права Позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту.
Крім того, колегією суддів враховується, що реєстраційні дії вчинені 15 жовтня 2020 року Відповідачем 2 на підставі договору дарування своє частки Третьою особою 1 для Третьої особи 4 та Третьої особи 5, яким передували вчиненні реєстраційних дій 9 жовтня 2020 року Відповідачем 1 саме на підставі судового рішення по справі №902/66/20. 
Відтак, враховуючи вищенаведені обставини в площинні дії правових позиції Верховного Суду зважаючи на  відмову Позивачу у відкритті провадження у справі за правилами адміністративного  судочинства, зважаючи на те, що за усталеною практикою Верховного Суду у господарських спорах, які стосується реєстраційних дій, державний реєстратор може були лише третьою особою, а не відповідачем, колегія суддів враховує саме той суб`єктний склад, що визначив Позивач та здійснює розгляд справи за правилами господарського юрисдикції (за правилами господарського судочинства). 
При цьому, апеляційний господарський суд констатує, що представником Відповідача 1, в судовому засіданні від 30 червня 2021 року було зазначено про «застарілість» практики Верховного Суду щодо розгляду судами позовів, заявлених до державного реєстратора про здійснення/скасування реєстраційних дій, якщо підставою вчинення таких реєстраційних дій є рішення суду в іншій справі.
Згідно з частиною  1     статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»   Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
За приписами частин 5, 6     статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»     висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Відповідно до частини 4  статті 236 Господарського процесуального кодексу України     при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, 17 жовтня 2019 року набув чинності    Закон України № 132-IX від 20 вересня 2019 року  "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до    Господарського процесуального кодексу України  та  змінено назву    статті 79 Господарського процесуального кодексу України     з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів". Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме в тій кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж    протилежний (постанови КГС ВС від 2 жовтня 2018 року в справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019    року у справі № 902/761/18, від 4 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17).                    
    Аналогічна правова позиція міститься і у постанові ВП ВС від 18 березня 2020 року у справі    №129/1033/13-ц.
      Разом із цим, твердження представника Відповідача 1,    щодо застосування судом першої інстанції при винесенні судового рішення «застарілої практики» Верховну Суду саме в даних правовідносинах  не підтверджується жодними належними та допустимими доказами, зокрема, постановою Верховного Суду протилежного змісту.    
Зважаючи на все вищеописане та факт розгляду даної справи в господарському суді за правилами господарського судочинства (відповідно до вказаного вище у цій постанові обгрунтування), суд констатує, що дане по своїй суті  повністю нівелює доводи апеляційних скарг щодо порушення місцевим господарським судом під час розгляду даної справи порядку визначення підсудності розгляду справи та обрання неналежних відповідачів у даній справі. 

Разом з тим, аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням доводів апеляційних скарг щодо неефективного способу захисту обраного Позивачем в даній справі.
У статті 15 Цивільного кодексу України  унормовано, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:   визнання права;   визнання правочину недійсним;   припинення дії, яка порушує право;   відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі;   зміна правовідношення; припинення правовідношення;   відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;   відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. 
Разом і цим, за змістом статті 20 Господарського кодексу України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. 
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі         № 916/3156/17. 
Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року в справі № 925/1265/16 (пункт 5.5), від 11 вересня 2019 року в справі №           487/10132/14-ц (пункт 90)).
Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені           лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту         неналежним і відмовляє у позові         (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 331/6927/16-ц (пункт 69)).
Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14 червня 2019 року в справі №910/6642/18, від 21 січня 2020 року у справі №910/7815/18, від 11 лютого 2020 року в справі №922/1159/19.
Таким чином, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.
З огляду на зазначене колегія суддів зауважує, що внаслідок вчинення реєстраційних дій Відповідачем 1 від 9 жовтня 2020 року був змінений склад учасників Третьої особи 2 (Третя особа 1 - 70 %; Третя особа 5 - 30 %), подальші реєстраційні дії вчинені від 15 жовтня 2020 року призвели також до зміни учасників Третьої особи 2 (Третя особа 4 -35 %; Третя особа 5 - 35 %; Третя особа 3 - 30 %), відтак саме такі реєстраційні дії, котрі були вчинені на підставі судового рішення  по справі №902/66/20 (а в подальшому використовуючи ненабуте та непідтверджене право на частку в статутному капіталі Третьої особи 2 на підставі укладених Третьою особою 1 договорів дарування) позбавили законного права власності (ніким не скасованого та неоскаржуваного) Позивача на частку якою він законно володів у розмірі 20 % (будучи обраним директором Третьої особи 2).
При цьому, Відповідачами вчиняються всі дії (в тому числі подання апеляційних скарг) які свідчать про невизнання та заперечення щодо правильності та законності вчинення реєстраційних дій, а відтак щодо порушення такими діями прав Позивача.
Окрім того, Позивач не прагне на підставі такого судового рішення здійснити нову державну реєстрацію шляхом вчинення реєстраційного запису щодо зміни складу учасників Третьої особи 2 (що також підтверджено представником Позивача в судовому засіданні), що повністю нівелює доводи апеляційних скарг щодо розгляду даної справи в призмі дії частини 5  статті 17 Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», а в цілому неефективності обраного Позивачем способу захисту.     

В той же час, надаючи правову кваліфікацію обставинам справи та спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає таке.
12 листопада 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду прийняв постанову у справі №902/66/20, якою скасував рішення господарського суду Вінницької області від 23 червня 2020 року та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 30 вересня 2020 у справі №902/66/20. При цьому справу №902/66/20 направив на новий розгляд до Господарського суду Вінницької області.
Водночас, як уже було встановлено вище в даній постанові (що й не заперечено представником Відповідача 1 в судовому засіданні від 30 червня 2021 року), єдиною підставою для внесення до  Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань реєстраційних записів від 9 жовтня 2020 року було судове рішення по справі №902/66/20.
При цьому апеляційний господарський суд наголошує на тому, що свої реєстраційні дії Відповідачі провели під час зупинення виконання вказаного судового рішення, ухвалою Верховного Суду від 7 жовтня 2020 року. 
Більше того, з 12 листопада 2020 року внаслідок відповідного скасування касаційною інстанцією судових актів судів першої та апеляційної інстанцій, перестав існувати судовий акт як юридичний факт, який став підставою для внесення реєстраційних записів до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань реєстраційних від 9 жовтня 2020 року, а саме: №1001749950009013921, №1001749950010013921, №1001749950011013921, №1001749950012013921. 
Що стосується саме оцінки дій Відповідача 1 в частині внесення вказаних записів на підставі судового рішення по справі №902/66/20, то колегія суддів зазначає наступне.
Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців регулюються Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань».
17 червня 2018 року набрав чинності     Закон України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» № 2275-VIII від 6 лютого 2018 року, який визначає правовий статус товариств з обмеженою відповідальністю та товариств з додатковою відповідальністю, порядок їх створення, діяльності та припинення, права та обов`язки їх учасників.
Цим Законом були внесені зміни до ряду законів України, в тому числі до     Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань»     (пункту 5     Глави VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» № 2275-VIII від 6 лютого 2018 року).
Так, стаття 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань»   була доповнена пунктом 5, який визначає перелік документів, що подаються заявником для державної реєстрації змін до відомостей про розмір статутного капіталу, розміри часток у статутному капіталі чи склад учасників товариства з обмеженою/додатковою відповідальністю.
Відповідно до частини 5  статті 17 Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань»     для державної реєстрації змін до відомостей про розмір статутного капіталу, розміри часток у статутному капіталі чи склад учасників товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю подаються такі документи: заява про державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі;  документ про сплату адміністративного збору;  один із таких відповідних документів, зокрема: д) судове рішення, що набрало законної сили, про визначення розміру статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю та розмірів часток учасників у такому товаристві;  судове рішення, що набрало законної сили, про стягнення (витребування з володіння) з відповідача частки (частини частки) у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю.
При цьому в розумінні пункту 8 частини 1 статті 1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» заявником, який може звернутися за вчиненням реєстраційних дій, є позивач або уповноважена ним особа - у разі подання судового рішення, що набрало законної сили, про визначення розміру статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю та розмірів часток учасників такого товариства чи судового рішення, що набрало законної сили, про стягнення з відповідача (витребування з його володіння) частки (частини частки) у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю для державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі.
Отже у частині 5     статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань»    міститься перелік судових рішень, на підставі яких проводиться державна реєстрація змін до відомостей про розмір статутного капіталу, розміри часток у статутному капіталі чи склад учасників товариства. Цей перелік є чітко визначеним і є вичерпним. Тобто у зазначеній нормі міститься вичерпний перелік способів захисту порушених прав учасників товариства з обмеженою відповідальністю або з додатковою відповідальністю, норми якого, є спеціальними для зазначених товариств.
Аналогічні висновки щодо застосування частині 5  статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань»   (у редакції, чинній з 17 червня 2018 року), викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року в справі №923/876/16 та від 18 грудня 2019 року в справі №840/3447/18.
Крім того відповідно до законодавства, яке регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб (з урахуванням внесених до нього змін), право ініціювати реєстрацію змін до відомостей про розмір статутного капіталу, розміри часток у статутному капіталі чи склад учасників товариства мають позивач або уповноважена ним особа (у разі ухвалення судового рішення про задоволення позову).
Така реєстрація в державному реєстрі здійснюється (у тому числі за ініціативою позивача) з метою фіксації змін відомостей про юридичну особу, засвідчення державою змін у статутних документах товариства, що відбулися на підставі відповідних юридичних фактів.
З урахуванням наведеного слідує, що будь-які судові рішення не можуть слугувати підставою для внесення змін до відомостей про юридичну особу з такою організаційно-правовою формою як товариство з обмеженою відповідальністю.
Водночас, на переконання колегії суду, апріорі не можуть бути підставою для реєстрації судові рішення, що не набрали законної сили з огляду на зупинення дії цих рішень відповідною  ухвалою  суду апеляційної чи касаційної інстанції. 
В нашому ж випадку Відповідачі вчинили реєстрацію саме по такому рішенню, дія котрого на момент реєстрації була зупинена (в даному випадку ухвалою Верховного суду від 7 жовтня 2020 року), що апріорі вказує на незаконність такої реєстрації (тим більше з огляду на описаний вище факт скасування даного судового рішення Верховним Судом). 
Поряд з тим,  належним способом захисту порушених прав позивача, який прагне відновити становище, що існувало до порушення його прав (зокрема відновити розмір статутного капіталу та/або розміри часток у статутному капіталі та/або склад учасників товариства з обмеженою відповідальністю, які існували до порушення його прав) є позов про визначення розміру статутного капіталу товариства та розмірів часток учасників товариства (підпункт "д" пункту 3 частини п`ятої статті 17 цього Закону). Відповідачами за таким позовом є не тільки господарське товариство, але й особи - учасники товариства, які внаслідок задоволення позову можуть бути позбавлені своїх часток у статутному капіталі або їх частин у грошовому або відсотковому виразі.
Таким чином, позовні вимоги по справі №902/66/20 (зважаючи на те, що Третя особа 1 подаючи позов в справі №902/66/20 прагнула відновлення становища, яке існувало до укладення оспорюваного договору купівлі-продажу корпоративних прав, тобто відновлення такого складу учасників Третьої особи 2: Третя особа 1 - 70%, Третя особа 3 -30 %)  не відповідає належному та ефективному способу захисту, передбаченому законом, оскільки задоволення такої вимоги не може бути підставою для внесення змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Проте, як вже вказано вище апеляційним господарським судом, Відповідач 1 вчинив реєстраційні дії щодо зміни складу учасників на підставі судового рішення по справі №902/66/20, резолютивна частина якого не визначала розмірів часток учасників у товаристві з обмеженою відповідальністю - Третя особа 2. 
Відтак  дії Відповідача 1 щодо скасування реєстраційної дії на підставі судового рішення по справі №902/66/20 вчинені не у спосіб та поза межами дії підпункт "д" пункту 3 частини п`ятої статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань».
Колегія суддів вважає безпідставними та не обгрунтованими  доводи представника Відповідача 1 (та самого Відповідача 1 в апеляційній скарзі) щодо того, що  у Відповідача 1 були відсутні дані щодо такого зупинення з огляду на невнесення ухвали  в Єдиний державний реєстр судових рішень.
При цьому, колегія суддів зазначає, що  відповідно даним з Єдиного державного реєстру судових рішень, які є у відкритому доступі, вбачається, що ухвала Верховного Суду по справі №902/66/20 про зупинення дії судового рішення була винесена 7 жовтня 2020 року; надіслана судом до Єдиного державного реєстру судових рішень 8 жовтня 2020 року; зареєстровано в системі Єдиного державного реєстру судових рішень 8 жовтня 2020 року; оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень 9 жовтня 2020 року.
Крім того, витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань по Третій особі 2 містить інформацію для здійснення зв`язку в якій зазначено) попередження: зупинено дію постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 30 вересня 2020 року та рішення Господарського суду Вінницької області від 23 червня 2020 року в справі №902/66/20 до закінчення їх перегляду в касаційному порядку; підстава: Ухвала Верховного Суду від 7 жовтня 2020 року по справі 902/66/20 (внесена до Єдиного реєстру судових рішень; том 1; а.с. 38).
Дані обставини свідчать про те, що як Відповідачем 1 так як  і Відповідачем 2 (за відсутні встановленого права Третьої особи 1 на частку в статутному капіталі Третьої особи 2) вчинялися реєстраційні записи на підставі судового акту, дія якого була зупинена (який в подальшому  взагалі був скасований).
Отже, зважаючи на все вищеописане в даній судовій постанові в площинні існування всіх належних та допустимих доказів, котрі підтверджують обставини, наведені Позивачем в позовній заяві, в правовому полі дії підпункт "д" пункту 3 частини п`ятої статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», колегія суддів прийшла до висновку про доведеність та підставність позовних вимог Позивача в частині визнання протиправними та скасування реєстраційних дій вчинених 9 жовтня 2020 року Відповідачем 1 на підставі судового рішення по справі №902/66/20.    
Відтак, судова колегія   задоволює позовні вимоги та визнає протиправними дій Відповідача 1 та скасовує внесений запис від 9 жовтня 2020 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань реєстраційних від 9 жовтня 2020 року, а саме: №1001749950009013921, №1001749950010013921, №1001749950011013921, №1001749950012013921. 
Вказане рішення в цій частині прийняв і місцевий господарський суд, з огляду на що колегія суду залишає без змін оспорюване судове рішення в цій частині.

Що ж стосується позовних вимог щодо вчинення Відповідачем 2 реєстраційних дій 15 жовтня 2020 року, то суд враховує таке.
Реєстраційні записи від 15 жовтня 2020 року були вчинені як наслідок вчинених реєстраційних записів від 9 жовтня 2020 року. 
В той же час,  не відновивши своє становище, яке існувало до моменту укладення 2 листопада 2018 року договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі Третьої особи 2 (тобто відновлення такого складу учасників Третьої особи 2: Третя особа 1 - 70%, Третя особа 3 -30 %), Третя особа 1 не мала б законної можливості подарувати свою частку Третій особі 4 та Третій особі 5, тим самим  змінивши склад засновників (учасників) Третьої особи 2, що потребувало вчиненні відповідної реєстраційної дії.
Відповідно Відповідач 1 вчинивши реєстраційні дії 9 жовтня 2020 року, відновив склад учасників Третьої особи 2, а в цілому правове становище Третьої особи 1 щодо володіння нею 70 % статутного капіталу Третьої особи 2, яке існувало до моменту укладення 2 листопада 2018 року договору купівлі-продажу частки між Третьою особою 1 та Третьою особою 6, що стало підставою для вчинення Третьою особою 1 подальших дій щодо розпорядження своє часткою (70 %) в статутному капіталі Третьої особи 2.
Відповідно до пункту 2 Договору дарування від 11 жовтня 2020 року, укладеного між Третьою особою 1 та Третьою особою 4 (аналогічний пункт міститься у договорі дарування укладеному між Третьою особою 1 та Третьою особою 5), Третя особа 1 гарантує, що частка у статутному капіталі Третьої особи 2 розміром 3850000 грн, що становить 35 % статутного капіталу Третьої особи 2 належить їй на праві приватної власності, не перебуває під забороною відчуження, арештом, не є предметом застави та іншим засобом забезпечення виконання зобов`язань  перед будь-якими фізичними  або юридичними особами, державними органами.
У відповідності до пункту 3  Договору дарування від 11 жовтня 2020 року, право приватної власності Третьої особи 1 на майно підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Однак, зважаючи на факт зупинення на час реєстрації та факт подальшого скасування Верховним Судом рішення по справі № 902/66/20 та встановлення існування судової  практики щодо способів захисту порушених прав позивача, який прагне відновити становище, що існувало до порушення його прав (зокрема відновити розмір статутного капіталу та/або розміри часток у статутному капіталі та/або склад учасників товариства з обмеженою відповідальністю, які існували до порушення його прав), а саме таким позовом - є позов про визначення розміру статутного капіталу товариства та розмірів часток учасників товариства (підпункт "д" пункту 3 частини п`ятої статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань»), вбачається існування суперечності обставин вчинені з боку Третьої особи 1 саме як учасником Третьої особи 2 дій щодо розпорядження нею часткою  в статутному капіталі Третьої особи 2 право на яку не підтверджено належними та допустимим доказами через відсутність юридичного факту набуття нею прав і обов`язків учасника Третьої особи 2 на момент вчинення реєстраційних дій.
Окрім того, відповідно до положень пункту 5.26 Статуту Третьої особи 2 (в редакції від 23 квітня 2019року): учасник Товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у Статутному капіталі Товариства оплатно або безоплатно іншим Учасникам Товариства або третім особам лише з згодою інших Учасників (з нотаріальним посвідченням підпису). 
Водночас матеріали справи не містять доказів, що така згода учасниками Третьої особи 2  надавалась і що відбувалися будь-які збори учасників з даних питань, а  навпаки з письмових пояснень Третьої особи 3 вбачається заперечення щодо надання згоди на відчуження частки у статутному капіталі Третьої особи 2.
В той же час, з доказів долучених до матеріалів справи вбачається, що підставою для проведення реєстраційних дій від 15 жовтня 2020 року (том 1; а.с. 110) стали:
·          договір дарування частки в статутному капіталі Третьої особи 2 від 11 жовтня 2020 року, укладений між Третьою особою 1 та Третьою особою 4, акт приймання-передачі частки від 11 жовтня 2020 року (том 2, а.с. 48-49);
·           договір дарування частки в статутному капіталі Третьої особи 2 від 11 жовтня 2020 року, укладений між Третьою особою 1 та Третьою особою 4, акт приймання-передачі частки від 11 жовтня 2020 року (том 2, а.с. 50).
Відтак, реєстраційні дії вчинені 15 жовтня 2020 року (так як і реєстраційні дії від 9 жовтня 2020 року вчинені Відповідачем 1) були також спрямовані на зміну учасників Третьої особи 2 (замість Третьої особи 1 до складу учасників Третьої особи 2 увійшли Третя особа 4 та Третя особа 5), та на позбавлення Позивача його частки. 
Проте, вказані реєстраційні дії є похідними від попередніх реєстраційних дій, які вчинені 9 жовтня 2020 року, як встановлено вище в даній постанові, в порушення вимог чинного законодавства України, а відтак такі реєстраційні дії підлягають скасуванню як протиправні.
Вирішуючи питання щодо ефективності обраного позивачем способу захисту, суди мають враховувати баланс інтересів усіх учасників і самого товариства, уникати зайвого втручання в питання діяльності товариства, які вирішуються виключно рішенням загальних зборів учасників товариства, та надавати оцінку добросовісності відповідачів, які в разі задоволення позовних вимог будуть позбавлені своїх часток або їх частин у грошовому або відсотковому виразі (Аналогічні висновки щодо балансу інтересів, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року в справі №923/876/16).
Враховуючи наведене, з метою недопущення судової тяганини (подання окремого позову щодо скасування реєстраційних дій від 15 жовтня 2020 року) апеляційний господарський суд вважає, що  Позивачем обрано ефективний спосіб захисту у даній справі, що полягає у скасуванні усіх похідних реєстраційних дій, що знаходяться в причинно-наслідковому зв`язку   із скасованим судовим актом.   
Відтак, судова колегія   задоволює позовні вимоги та визнає протиправними дії Відповідача 2 та скасовує внесений запис від 15 жовтня 2020 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань реєстраційних від 15 жовтня 2020 року, а саме вчинено наступні реєстраційні дії: №1001741070014013921 та №10011741070015013921. 
Вказане рішення в цій частині прийняв і місцевий господарський суд, а тому апеляційний господарський  суд залишає без змін оспорюване судове рішення і в цій частині. 
Що ж стосується покликання апелянтів в своїх апеляційних скаргах на практику Верховного Суду, то колегія суддів дослідивши такі постанови зауважує, що вони спрямовані на врегулюванні відносин щодо належного способу захисту порушених прав позивача, який прагне відновити становище, що існувало до порушення його прав (зокрема відновити розмір статутного капіталу та/або розміри часток у статутному капіталі та/або склад учасників товариства з обмеженою відповідальністю, які існували до порушення його прав) та із вчинення реєстраційних дій саме на підставі протоколів загальних зборів (а не судових рішень), що стало підставою для їх оскарження в тому числі й таких рішень загальних зборів. 

Згідно до пункту 1    статті 73 Господарського процесуального кодексу України   доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. 
Зазначені норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.
Таким чином, колегія суддів вважає посилання Відповідача 1, Відповідача 2, Третьої особи 1, Третьої особи 5  викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, та такими, що спростовані     з підстав, вказаних вище в даній постанові. 
Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.
Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на Відповідача 1, Відповідача 2, Третьої особи 1, Третьої особи 5,   згідно  статті 129 ГПК України.
Керуючись статтями 129, 269-276, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -
                    
ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Династія В.В." на рішення Господарського суду Вінницької області від 19 квітня 2021 року в справі №902/47/21 - залишити без задоволення.
      Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Супрунівське" на рішення Господарського суду Вінницької області від 19 квітня 2021 року в справі №902/47/21 - залишити без задоволення.
      Апеляційну скаргу Державного реєстратора з державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відділу реєстрації Жмеринської міської ради Рудяк Олени Петрівнини на рішення Господарського суду Вінницької області від 19 квітня 2021 року в справі №902/47/21 - залишити без задоволення.
      Апеляційну скаргу Державного реєстратора з державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відділу "Центру надання адміністративних послуг та Державної реєстрації" виконавчого комітету Гайсинської міської ради Богачука Віталія Дмитровича на рішення Господарського суду Вінницької області від 19 квітня 2021 року в справі №902/47/21 - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Вінницької області від 19 квітня 2021 року в справі №902/47/21 - залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
5. Справу №902/47/21 повернути Господарському суду Вінницької області.
Повний текст постанови виготовлено 5 липня 2021 року.

Головуючий  суддя                                                                      Василишин А.Р. 

        Суддя                                                                                              Філіпова Т.Л.  

Суддя                                                                                              Розізнана І.В.